Джанел Тейлър
Среща с непознат

Превод от английски: Весела Богомилова, 2003

chitanka.info

Първа глава

„Здравей, Джордан. Отново се обажда Бо Съмървил. В петък получих съобщението ти, с което отлагаш срещата ни за следващия ден. Сигурно си получила и моето съобщение да се видим утре вечер. Съжалявам, но поради неотложен ангажимент не мога да спазя уговорката. Обади ми се и ще разберем за друг ден и час, но имай предвид, че другата седмица излизам в отпуска и ще отсъствам от града. Извинявай. Доскоро.“

Джордан Къри намръщено изслуша посланието, продиктувано от мъжки глас с креолски акцент, и въздъхна, когато телефонният секретар се изключи след второто съобщение за деня.

Първото беше от родителите й, които се сбогуваха с нея, напомняйки й, че заминават на триседмично пътуване с кораб край бреговете на Аляска.

Кларк Къри, който доскоро беше преподавател по социология в гимназията на родния си град, след пенсионирането си заяви, че възнамерява да прекара остатъка от живота си, като пътува и опознае света. Разбира се, съпругата му го подкрепи. По време на щастливия им брак, продължил три десетилетия, тя винаги безусловно подкрепяше Кларк.

Джордан седна на канапето, тапицирано с дамаска в бежово и розово, и се наведе да свали тъмносините си обувки с нисък ток.

„Що за идиотски обичай са подобни срещи? — помисли си, докато масажираше уморените си стъпала. — Питам се дали и Бо Съмървил не споделя мнението ми, щом отново не спази уговорката. Може би наистина има уважителна причина.“

А може би няма. Може би и на него не му се излиза с напълно непозната жена, въпреки че отскоро е във Вашингтон и не познава жива душа в този град.

Джордан геройски се съпротивлява срещу намерението на Андрея Макдъф да й „намери подходящ партньор“. Ала съпругата на сенатора от Луизиана Харлан Макдъф, която беше и най-важната клиентка на Джордан, продължи да упорства, приемайки, че желанието й е закон за младата жена.

Андрея, която беше възпитана в южняшките традиции, имаше доста старомодни възгледи. Твърдо отказваше да повярва, че Джордан не е тръгнала на лов за съпруг и че като собственичка на преуспяваща фирма за уреждане на празненства намира в работата си същото удовлетворение, което някои жени откриват в брака.

Значи Бо иска да се свърже с него, за да уговорят нова среща, така ли?

Хм, може би ще му се обади, но по-късно… ако е в настроение за разговори. В момента единственото й желание беше да замени с къс панталон и тениска елегантния си тъмносин костюм, който беше облякла заради деловата среща с нова клиентка, да се излегне на дивана и да прегледа последния брой на списанието „Диетична кухня“ или пък да почете книга.

Взе обувките и претъпканото си дипломатическо куфарче, стана от канапето и, пристъпвайки боса по мокета с цвят на слонова кост, тръгна към стълбата, водеща към спалнята на горния етаж, като пътьом натискаше бутоните за осветлението.

Беше топла юнска привечер, оставаха часове до падането на нощта, но буреносни облаци закриваха небето и навън се беше смрачило.

Като се качи на втория етаж, тя спря за момент, за да пренастрои климатичната инсталация. След потискащата горещина, притискаща улиците, в къщата й се беше сторило прохладно, но сега почувства, че се задушава.

Това беше третото й лято в задуха и влагата на Джорджтаун, обаче още не беше свикнала да държи прозорците плътно затворени и да оставя климатика да работи без прекъсване.

Беше израснала в градче в Пенсилвания в полите на Алегейни, където само супермаркетите и местната болница бяха обзаведени с климатични инсталации. В детството си обичаше да заспива, унасяна от песента на щурците, мелодичното дрънчене на камбанките на прозореца, полюшвани от ветреца, и гласовете на родителите си, които седяха на верандата и тихо разговаряха, а люлката проскърцваше под тежестта им.

Понякога затворените прозорци и едва доловимото бръмчене на климатика я караха да се чувства като в болница, ала предвид местния климат това беше неизбежно зло.

Влезе в спалнята и за кой ли път въздъхна от удоволствие при вида на стените, боядисани в бледожълто, завършващи с бели гипсови корнизи. Ремонтът на апартамента бе приключил едва преди седмица и тя още не можеше да забрави как неуместно избраната синя боя превръщаше просторното помещение в тясна кутийка.

За разлика от предишния собственик тя бе предпочела цветове, напомнящи за разпукваща се пролет. Новата й завивка — тъмнозелена на жълти цветчета, както и чаршафите, внос от Египет, още бяха в полиетиленовите калъфи, подредени на пода до двойното легло. Килимът, който наскоро бе купила, стоеше навит на руло в единия ъгъл на спалнята.

Тя се прозина и за миг се изкуши от мисълта да разопакова покупките, да изглади чаршафите и да разгъне килима.

О, не!

Беше прекалено изтощена… както, впрочем, бе всяка вечер през тази седмица. Може би утре ще се заеме с домакинските задължения, след като господин Бо Съмървил бе отменил срещата им. Отново!

„Всяко зло за добро — помисли си. — И без това Андрея направо ме насили да отида на тази среща.“

Напомни си, че й е най-приятно да прекара вечерта вкъщи, и то сама. Всъщност се радваше на възможността да се позанимава с онова, което обичаше от детинство — приготвяне на сладкиши, градинарство, шев и бродерия. Това бяха нейните хобита, макар да си даваше сметка, че не са особено подходящи за нея. В крайна сметка сам човек може да изконсумира определен брой сладки с канела или парчета кейк със стафиди, нали? Друго си е, когато имаш съпруг и дечица, които да радваш с кулинарните си умения.

Пребоядисването и обзавеждането на къщичката в Джорджтаун не беше удовлетворяващо като да се занимава с преустройството на „истинска“ къща, предназначена за голямо семейство — с детска стая, помещение за игра, една-две спални за малчуганите…

Въпреки че всяко свободно място в малкия вътрешен двор на тукашното й жилище беше заето от глинени саксии с петунии, а до парапета от ковано желязо стояха сандъчета, в които бяха засадени ароматни билки, заниманията с тези растения не можеше да се нарече „градинарство“ в истинския смисъл на думата.

А след като една млада жена е избродирала безброй покривчици, които подарява на приятелките си по случай сватбите им или раждането на първото им дете, съвсем естествено е да започне да се пита дали не пропуска нещо в живота.

Джордан тръсна глава да прогони предателските мисли; свали костюма, отвори дрешника и прибра сакото и полата в коша с дрехи, приготвени за химическо чистене. Като блъсна обратно коша, той се закачи в нещо, скътано в дъното на дрешника. Тя смръщи вежди и отмести дългата рокля от бяла ефирна материя, грижливо увита в полиетиленов калъф.

Сватбената й рокля.

Всяко изваждане и прибиране на коша й напомняше за деня, който би искала завинаги да се заличи от паметта й.

— Щом е така, защо не се отървеш от проклетата дреха? — промърмори, сетне решително затвори двойната врата на дрешника.

Знаеше, че тази стъпка ще бъде още по-мъчителна. Само като си представеше, че изважда булчинската рокля, оставя я на задната седалка на колата, после я взима, за да я подари на…

„Да му се не види, на кого можеш да подариш булчинска рокля, която е носена едва четирийсет и пет минути?“

Четирийсет и пет минути.

Четирийсет и пет минути, през които лимузината измина разстоянието между родния дом на бъдещата булка и черквата, украсена с цветя по случай тържествената церемония по бракосъчетаването.

Четирийсет и пет минути, през които Джордан позира за снимки сама, заедно с родителите си и с шаферката си Фийби, после, хванала баща си под ръка, застана пред олтара и заедно със събралите се близки и роднини зачака младоженеца, вслушвайки се в тържествената мелодия, изпълнявана от органиста.

Накрая вместо Кевин Сандърс се появи по-малкият му брат Дейвид, който забързано се приближи до свещеника й напрегнато му зашепна.

Сърцето на Джордан се разтуптя така, сякаш искаше да изскочи от гърдите й, ръката, с която стискаше букета от бели лилии, неудържимо затрепери. Дейвид тичешком излезе от черквата, а свещеникът тръгна към нея.

Разбира се, още преди той да проговори, Джордан вече знаеше какво ще й каже. Може би дори го беше очаквала, макар че упорито отказваше да го признае пред себе си.

Кевин, когото беше обикнала още през последната им година в гимназията, бе променил решението си.

В крайна сметка нямаше да се ожени за нея.

Тя неволно потръпна, припомняйки си болката и унижението, съжалението, изписано на лицата на хората, изпълнили църквата.

Спомни си как Фийби я притисна в прегръдките си, опитвайки се да прикрие сълзите си. Как майка й затича по пътеката между редовете, решена да защити дъщеря си от любопитните погледи… как баща й ги отведе до лимузината.

По-малкият й брат Анди заедно с другите шафери вече бяха завързали за задната броня няколко празни тенекиени кутии, а на задното стъкло бяха поставили плакат с надпис „Младоженци“. Глухото дрънчене на кутиите ги съпровождаше по време на обратния път до дома на младоженката, изоставена пред олтара. Щом се озова в спалнята си, Джордан съблече булчинската рокля, захвърли я на пода, просна се на леглото и се разрида.

Фийби, която беше израснала в бедно семейство и наскоро се беше омъжила, бе научена да спестява всеки цент. Вместо да изхвърли бялата дреха в първия контейнер за смет, както й поръча опечалената й приятелка, тя прилежно я прибра в найлоновия плик и заяви, че спокойно може да бъде продадена.

След време Джордан се съгласи, че Фийби има право. Наистина можеше да продаде роклята. Или да я изхвърли.

Но не й се занимаваше нито с едното, нито другото. И в двата случая трябваше да я извади от дрешника, да я докосне, да си спомни за Кевин, за плановете, които крояха заедно, докато той, без да му мигне окото, я захвърли като непотребна вещ.

Една година по-късно тя се пресели във Вашингтон. Изобщо не възнамеряваше да вземе дрехата, свързана с толкова болезнени спомени, затова, както си беше в найлоновия плик, я остави върху кашона с боклуци. Едва когато се зае с багажа, струпан по средата на жилището в Джорджтаун, откри, че служителите от транспортната фирма са опаковали и изпратили не само роклята, но и целия кашон.

Не знаеше дали да се смее, че е платила да пренесат сметта й на разстояние петстотин километра, или да се разплаче, докато се взираше в бялата рокля, украсена с мъниста и бродерии, която явно щеше да я преследва до края на живота й като натрапчиво привидение.

Ето защо…

Бялото привидение продължи да обитава дрешника й четири години след несъстоялата се венчавка.

Някой й беше казал, че скоро след заминаването й за Вашингтон Кевин се е оженил за момиче от родния им град, което било с няколко години по-малко от него. Чула беше още, че двамата не си губели времето и вече имали две дечица.

Навлече тениската и зърна отражението си в огледалото, прикрепено на вратата на дрешника.

Сутринта бе прибрала тъмната си коса на кок, ала сега немирни кичури обрамчваха лицето й. Носеше лек грим, който подчертаваше големите й зелени очи, високите скули и плътните й устни.

Изгаряше от нетърпение час по-скоро да измие „мазилата“, както ги наричаше. Не обичаше да се гримира, но държеше да изглежда добре в очите на многобройните си клиенти. Каза си, че е прекалено бледа… а може би само й се струва, защото, откакто започна сезонът на отпуските, беше заобиколена от все повече хора със слънчев загар.

Навремето и за нея лятото означаваше бронзов загар. През ваканцията двете с Фийби по цял ден лежаха по бански костюми в задния двор на къщата, без да се страхуват от радиацията или че ще получат рак на кожата.

„Златни времена, които безвъзвратно са отминали“ — с горчивина си помисли тя, сетне се запита кога за последен път се е разхождала под слънцето. Напоследък се придвижваше само с кола и със спуснати сенници, които да я предпазват от палещите му лъчи.

„Трябва да се посветиш на нещо“ — повтаряше Джереми, нейният съдружник и приятел от студентските години. Казваше й го всяка седмица, а напоследък — всеки ден.

Джордан не му обръщаше внимание. В края на зимата, когато работата намаляваше и Джереми заминаваше да кара водни ски на Карибите, тя гледаше да прочете книгите, които си беше набелязала, и да експериментира с нови готварски рецепти.

Докато се взираше в отражението си, тя направи равносметка на краткия си житейски път. Бе постигнала много, но внезапно й се стори, че в живота й има празнина, която не може да се запълни с работа.

С Джереми дори не бяха очаквали, че съвместната им фирма за организиране на празненства ще има толкова голям успех. Работеха едва от три години, а сред клиентите им имаше видни политици и представители на висшето общество.

За пръв път през живота си Джордан разполагаше с много пари, имаше солидна сума в банковата си сметка и акции в печеливши компании. Членуваше в дамски клуб със зала за фитнес, гардеробът й беше пълен с дрехи за всякакви случаи, притежаваше нова кола и напълно преустроена къща, обзаведена с мебели по поръчка и с кухненски уреди по последната дума на техниката.

За беда беше прекалено заета да пътува за удоволствие, затова шофираше черното си беемве кабриолет само до работното си място и обратно; затова повечето й дрехи, предназначени за спорт и туризъм, още бяха с етикетчета с цените, затова не умееше да борави с повечето електронни кухненски приспособления. Още не беше изпробвала новото компактдисково устройство, не беше сърфирала в Интернет, не беше изпратила нито едно писмо от домашния си компютър.

Докато стоеше пред огледалото в спалнята, тя се замисли за Андрея Макдъф, която явно беше на мнение, че животът на Джордан е трагичен.

„Тя дори не подозира, че не съм имала физически контакт с мъж — нито дори най-невинна целувка, за бога! — откакто Кевин ме изостави“ — помисли си. Разбира се, изобщо не споделяше старомодните възгледи на Андрея по отношение на жените със собствена кариера и брака. И все пак…

И все пак може би беше време отново да се среща с мъже.

Дори с мъже, на които не е виждала и очите.

Сложи си удобни шорти и слезе обратно на долния етаж, за да телефонира на Бо Съмървил.

* * *

Когато клетъчният телефон в джоба му иззвъня, Бо не отмести поглед от монитора на компютъра, на който се виждаше жилищен план. Съсредоточил се бе върху задачата да промени формата на големия плот, разделящ кухнята на пристройката към провинциалната къща на семейство Макдъф. Андрея настояваше плотът да бъде с г-образна форма, въпреки предупреждението на Бо, че това ще наруши целостта на помещението. Мелодичният й глас с очарователен южняшки акцент и деликатната й външност бяха подвеждащи. Понякога напомняше на Бо за майка му — истинска магнолия от стомана.

На третото позвъняване той посегна към мобилния си телефон с машиналното движение, с което хората пропъждат досаден комар, като продължаваше да се взира в монитора. От няколко часа седеше пред компютъра и вече усещаше болки в гърба, а слепоочията му пулсираха. Понякога съжаляваше за отминалите времена, когато архитектурните проекти се чертаеха на хартия.

— Бо Съмървил — промърмори, докато с помощта на мишката завъртя перпендикулярно част от плота.

За миг от отсрещната страна на линията не се чу нито звук, после непознат женски глас каза:

— Здравей. Направо не е за вярване, че отново не попаднах на гласовата ти поща.

— На този телефон още нямам гласова поща — отвърна той и се намръщи, защото обаждането го беше разсеяло.

— О… нима звъня на мобилния? Извинявай. Андрея ми даде и двата номера, а пък аз реших, че този е домашният ти…

— Андрея ли?

— Да, Андрея Макдъф.

— Че има ли друга? — Той неволно се усмихна. — Ти сигурно си Джордан. Джордан Къри.

— Че има ли друга?

Бо се изкиска — бе развеселен и изненадан от остроумния и хаплив отговор. Може би все пак не е трябвало да отменя утрешната си среща с нея. Решението му да се откаже бе импулсивно…

Всъщност се беше изплашил в последния момент.

Последното, което искаше, бе да се обвърже с някоя жена. Едва преди няколко месеца беше пристигнал във Вашингтон, и то след раздялата си с Лиса, която си мислеше, че той ще се ожени за нея, ще я дари с деца и ще й построи къща мечта. А преди Лиса…

Не!

Няма да се връща толкова назад в миналото. Помъчи се да върне мислите си към настоящето, ала беше прекалено късно. Споменът, прелетял като птица, сякаш смрази сърцето му.

— Получи ли съобщението ми? — обърна се към Джордан Къри, за която Андрея бе заявила, че е най-красивата, най-интелигентната и най-преуспяващата жена не само във Вашингтон, но и в целия щат. И че „приготвя най-вълшебния сладкиш с ромов пълнеж“ — цитатът също бе на Андрея.

— Да, получих го — едва ли не с безразличие отвърна тя, сякаш провеждаха делови разговор. — Искаше да се уговорим за друг ден и час, нали?

„Съвсем не“ — помисли си той. Дълбоко в сърцето си се надяваше, че след като веднъж два пъти разиграе Джордан, тя ще се откаже и повече няма да го потърси.

— Точно така — каза, защото именно това гласеше съобщението му. Разгневи се на малодушието си и демонстративно затрака по клавиатурата, намеквайки, че е много зает. Сетне попита, като се стараеше да подражава на безразличния тон на Джордан: — Кога искаш да се срещнем?

— Зависи от теб.

На Бо му хрумна, че в гласа й има нещо… горещо и страстно. Освен това тя говореше без всякакъв акцент. Престореният южняшки говор на Лиса така му беше омръзнал, че с удоволствие се вслушваше в непознатата си събеседница. Лиса беше израснала в Средния запад, но предпочиташе да играе ролята на южняшка красавица. Беше завършила университета в Тълейн, където най-вероятно бе започнала да изрусява кестенявата си коса, да носи сини контактни лещи и да провлачва думите. Тръпки го побиваха, като си спомнеше вечното й маниерничене.

— Свободна ли си в събота? — чу се да казва на Джордан Къри.

— За коя събота става въпрос? Тази, която е вдругиден, или следващата седмица?

— Следващата седмица ще отсъствам от града, затова предлагам да се видим вдругиден — уточни Бо, като се питаше какво, по дяволите, го е прихванало. Само защото тази жена не говореше като Лиса, не означаваше, че трябва да отиде на среща с нея. Не бива да ходи на срещи. Никога повече!

— Вдругиден… — Той чу шум от прелистване на бележник. — Свободна съм.

Дали си въобразяваше, но му се стори, че и Джордан не е особено ентусиазирана от перспективата да се срещнат. Е, в крайна сметка тя го потърси, нали? Ако не й се е искало да излиза с него, не трябваше да отговаря на съобщението му.

— Чудесно! — с престорен ентусиазъм заяви той. — Какво ще кажеш да вечеряме някъде?

— С удоволствие.

— Добре.

— Къде предлагаш да се срещнем?

Той назова един ресторант.

Тя определи часа на срещата.

После и двамата затвориха.

Бо се запита дали да не запише в електронния си бележник датата и часа. Не! Няма да забрави. Та дотогава остават само два дни.

Отново се загледа в изображението на монитора и свъси вежди. Част от кухненския плот сега препречваше вратата към мокрото помещение. Как се бе случило?

Определил си бе среща с Джордан Къри. Как се бе случило?

Поклати глава. От сърце му се искаше да удуши Андрея Макдъф.

* * *

След малко повече от двайсет и четири часа Джордан слезе от колата си и се втурна към входната врата на къщата си, за да се спаси от проливния дъжд. Какъв ден… каква нощ! Пръстите й бяха изтръпнали от изваждането на костилките на черешите за плодовото желе, предназначено за някакво празненство в неделя, отгоре на всичко раменете й бяха схванати от привеждането над кухненския плот. Всъщност цялото тяло я болеше, а като капак на всичко пороят я измокри до кости.

Дъждът рукна около полунощ и оттогава не спираше да вали.

Единственото желание на Джордан беше да влезе в уютния си дом, да захвърли мокрите дрехи, да вземе последния брой на списанието „Марта Стюарт Ливинг“ и да се излегне на канапето. Снощи беше толкова уморена, че само прелисти списанието и като видя как не успява да се съсредоточи, предпочете да си легне…

Някой стоеше на площадката под козирката над входната врата.

Докато напрегнато се взираше във фигурата с тъмен дъждобран, тя си даде сметка, че всъщност посетителите са двама, само че единият е много нисък.

— Джордан, ти ли си?

— Господи! — възкликна тя, като позна гласа на най-добрата си приятелка. — Фийби! — Изтича нагоре по стъпалата и я прегърна. — Защо си тук? — добави, като премести поглед от лицето на Фийби, полускрито от качулката, към малчугана, който се беше вкопчил в крака й.

— Чакам те.

— Божичко, откога висиш под дъжда? Да не би да си ме предупредила за посещението си, а пък аз, понеже съм много заета, да съм забравила? — попита, макар да знаеше, че е невъзможно. Посещението на Фийби беше… беше „монументално“ събитие.

— Не, не съм те предупредила — отвърна приятелката й. — Дойдохме преди малко. Като разбрах, че не си вкъщи, се помъчих да измисля какво да предприема. От гарата до тук взехме такси. Трябваше да кажа на шофьора да почака…

— Няма значение — прекъсна я Джордан и заровичка в чантата си за ключовете, после отключи вратата. — Влизайте, влизайте! Това Спенсър ли е? Защо не ми телефонира да ме предупредиш, че пристигаш?

Фийби само промълви: „Да, това е Спенсър“, после двамата със сина й влязоха в къщата.

Джордан ги последва. В главата й се блъскаха объркани мисли.

Изобщо не беше очаквала най-добрата й приятелка от детинство изневиделица да се появи пред вратата й.

Не беше виждала Фийби от… от кога? От онзи ден в погребалния дом в родното им градче Глен Хилс. Оттогава бяха изминали осемнайсет месеца. Осемнайсет месеца от смъртта на бащата на Фийби.

Още си спомняше среднощното телефонно обаждане и треперещия глас на приятелката си от другата страна на линията. Откакто Фийби се омъжи за Рино и замина да живее във Филаделфия, двете разговаряха много рядко. Ала всеки път времето и разстоянието помежду им сякаш изчезваше.

— Джордан, татко почина — изхлипа тя през онази нощ.

Разбира се, Джордан настоя да присъства на погребението. Пристигна с чартърен самолет, който едва успя да се приземи поради снежната буря, и излетя обратно за Вашингтон още същия ден — трябваше да организира празненството на племенницата на правителствения говорител.

Сега си спомни как Фийби я беше прегърнала, докато стояха до ковчега, и как Рино грубо дръпна съпругата си и заяви, че свещеникът иска да разговаря с нея.

Спенсър не беше в погребалния дом. Бяха го оставили на грижите на бавачка в дома на Кърт, по-големия брат на Фийби.

— На колко годинки си, Спенсър? — попита и приклекна до кръщелника си, когото не беше виждала откакто той едва беше проходил.

— На трийсет и една.

— Не, миличък, аз съм трийсет и една годишна — поправи го Фийби и пресилено се усмихна, после добави: — Скоро ще стане на четири, обаче притежава доста… богато въображение.

Тя отметна качулката, разкривайки дългата си руса коса, завързана на конска опашка, а Джордан за пореден път се възхити от красотата й.

Веднага забеляза, че приятелката й доста е отслабнала. Страните й бяха хлътнали, скулите — още по-изпъкнали. Под лешниковите й очи имаше дълбоки сенки, сякаш напоследък я измъчваше безсъние.

— Не мога да повярвам, че сте тук. — Джордан се изправи, свали скъпия си лоден и небрежно го преметна на облегалката на най-близкия стол. — Каква невероятна изненада! Рино с вас ли е?

— Не. Хубава къща имаш. — Фийби се огледа. Тапетите в антрето бяха бежови на райета с цвят на слонова кост, дървеният под бе излъскан до блясък.

— Благодаря. Наскоро приключих основния ремонт.

— Извинявай, от нас капе вода, ще измокрим килимчето.

— Че то затова е поставено тук — усмихна се Джордан, погледна приятелката си и едва сега забеляза, че нещо не е наред.

Фийби, която бе мълчалива и затворена — особено след като се омъжи за Рино — изглеждаше като на тръни. Пръстите й така трепереха, че едва разкопча дъждобрана си. А малчуганът мълчаливо стърчеше посред антрето, големите му кафяви очи изплашено надничаха изпод кичурите гъста кестенява коса.

— Какво се е случило, Фийби? — попита Джордан, опитвайки да укроти мислите, препускащи в съзнанието й. Дали приятелката й е напуснала съпруга си? И ако е така…

„Крайно време беше!“ — каза си. Никога не беше харесвала смуглия красавец, който след кратко, но бурно ухажване се ожени за Фийби. Необяснимата й неприязън към него не бе предизвикана нито от думите, нито от постъпките му. В края на краищата тя го познаваше съвсем бегло, за да има точна преценка за характера му, мразеше го интуитивно. А понякога интуицията е най-добрият съветник.

— Фийби, какво се е случило? — повтори, взирайки се в приятелката си, която упорито избягваше погледа й.

— Аз… всъщност не мога… да обясня. Не в момента. — Тя кимна към сина си. Очевидно не искаше малкият да разбере причината, поради която са се озовали във Вашингтон.

Джордан разбра, че не бива да настоява. Взе дъждобраните, постави ги на закачалки и ги окачи над ваната, която още не беше използвала. После покани гостите в дневната и ги попита искат ли да пийнат нещо.

— Имаш ли сокови кутии? — попита Спенсър.

— Сокови кутии ли? — Джордан повтори непознатата фраза. Приклекна до хлапето и продължи: — Май тъкмо ги свърших, обаче в хладилника забелязах няколко портокала, освен това имам сокоизстисквачка, която още не съм използвала. Искаш ли да я изпробваме?

— Не, не си прави труда — намеси се Фийби. — Стига му и чаша мляко… или чаша вода — побърза да добави, като видя изражението на домакинята.

— О, вода със сигурност имам. — Джордан поведе гостите към кухнята, където подът беше облицован с бели керамични плочки, а плотовете бяха от мрамор. Няколко от белите шкафове бяха остъклени, във витринките бяха подредени кобалтови сервизи за хранене и елегантни сини чаши за вино. Печката беше по последна дума на техниката, в единия ъгъл на помещението имаше фризер.

Джордан се приближи до охладителя, пълен с минерална вода, обърна се и подхвърли:

— Съжалявам, но наистина нямам мляко. Не съм купувала, откакто престанах да си приготвям кафе у дома, а изпивам по една чаша в „Старбъкс“ на път за работа. Така ми е по-лесно. Обаче… ако ти се пие, Фийби, мога да направя кафе. Или пък да ти налея чаша вино.

— Не, благодаря. Аз също ще пийна вода. — Фийби помогна на Спенсър да се качи на високото столче пред барплота и седна до него, докато приятелката й извади три сини чаши от шкафа.

Джордан изгаряше от желание да я разпита, ала накрая се спря на „най-неутралния“ въпрос:

— Ще пренощувате ли при мен?

Тъй като не получи отговор, се обърна и видя, че лицето на Фийби е изкривено от тревога.

— Имаш ли стая за гости?

— Нямам друго, освен стаи. Огледай се. Живея сама в цялата къща, място има за всички мои приятели. Остани, колкото желаеш. Стаята за гости е на горния етаж до спалнята ми, а канапето в дневната става на легло.

— Имаш ли кабелна телевизия? — попита Фийби и кимна към сина си, който изпод око оглеждаше кухнята.

Джордан усмихнато кимна:

— Естествено.

— Всяка вечер по това време Спенсър гледа анимационните филмчета по канала „Дисни“ — обясни Фийби. — Имаш ли нещо против да включим телевизора?

— Не, разбира се. Хайде, Спенсър, да отидем в дневната. Вземи си чашата с вода, а пък аз ще ти измисля нещо за вечеря.

— Случайно да ти се намират пластмасови чаши? — със сериозно изражение попита малчуганът, като изгледа изпод око елегантната синя чаша, която тя му подаде. — Тази май е прекалено голяма за мен. Ще взема да я излея.

— Уви, не разполагам с подобни изделия — престорено опечалено заяви тя. — Изобщо не се притеснявай, ако разлееш малка вода.

— Добре, но се страхувам да не я счупя — смръщи вежди хлапето.

— Голямо чудо. Шкафът е пълен с чаши. Ела да ти пусна телевизора. Фийби, връщам се веднага.

Необходими й бяха няколко минути, докато открие канала, по който се излъчваха анимационни филмчета. Като се върна в кухнята, приятелката й не беше помръднала и дори не бе отпила от чашата си. Подпираше лакти върху барплота и намръщено се взираше в една точка.

— Какво става, Фийби? — промълви Джордан и седна на столчето до нея. — Защо си тук? Къде е Рино? И не се опитвай да ме излъжеш — знам, че се е случило нещо неприятно.

Фийби кимна и машинално прокара пръсти през косата си, като срещна погледа на приятелката си. Изражението й беше като на човек, измъчван от кошмари.

— Рино си е у дома… във Филаделфия.

Джордан си каза, че интуицията не я е подвела.

Приятелката й беше напуснала съпруга си. Но защо? Дали не я е малтретирал? Прекалено лесно си представи как вечно намръщеният Рино замахва да удари жена си… дори сина си. Виждала го беше само няколко пъти, но й направи впечатление как непрекъснато гледа да прегърне съпругата си през кръста, сякаш да подчертае, че тя му принадлежи. Въпреки това не бе забелязала искрена любов помежду им, камо ли между бащата и сина. Само Фийби сменяше пеленките на Спенсър, само тя му приготвяше храна и пак тя си играеше с него. Рино като че ли изобщо не се интересуваше от детето.

— Всичко ще се оправи, скъпа — промълви, сложи ръка на рамото на приятелката си и едва сега забеляза, че е станала на кожа и кости. — Предполагам, че си адски изнервена. Зная колко мъчителни са подобни периоди, но…

— Не е каквото си мислиш — прекъсна я Фийби и тревожно погледна към вратата на дневната, откъдето се чуваше звукът от телевизора.

— С Рино сте се разделили, така ли?

— Не.

Джордан първо изпита разочарование, което почти веднага бе заменено от още по-силно безпокойство. Очевидно се беше случило нещо ужасно. Ако бракът на Фийби не се е разпаднал, защо тогава тя е тук заедно с детето, а съпругът й е във Филаделфия? Родителите й бяха покойници, единственият й родственик беше завареният й брат.

— Да не би нещо да се е случило с Кърт? — попита, макар да подозираше, че отговорът ще бъде отрицателен.

Знаеше, че Фийби така и не успя да се сближи с Кърт, който беше с двайсетина години по-голям от нея. Затова, дори да му се беше случило нещо неприятно, приятелката й едва ли щеше изневиделица да се появи на прага й и да изглежда така, сякаш е на прага на нервен срив.

— Не, не, с него всичко е наред. Става въпрос за… — Фийби отново млъкна, лицето й се изкриви от страх.

„Не може да бъде! — помисли си Джордан, като се взираше в приятелката си. — Тя не прилича на себе си! Да не би да е болна?“ Сърцето й се сви, но тя твърдо бе решила да научи истината.

— Фийби, каквото и да те мъчи, трябва да го споделиш с мен. Като те гледам, тръпки ме побиват.

— И аз се страхувам — едва чуто прошепна Фийби. — Извинявай, че те забърквам в тази история, но ти си единственият човек, на когото имам доверие.

— Радвам се, че си го разбрала. Наистина можеш да ми се довериш — промърмори Джордан. В съзнанието й като на филмова лента се заизреждаха епизоди от отдавна отминалите щастливи летни дни, изпълнени с наивни обещания.

Колко ли пъти бе изричала тези думи? Откакто се помнеше, с Фийби бяха заедно. Родителите им бяха съседи и щом двете момиченца проходиха, започнаха да си играят в двора между двете къщи. Споделяха всичко, а като пораснаха, започнаха да си разменят гримовете и заедно ходеха на срещи.

Разделиха ги университетите — в преносния смисъл, разбира се — случи се много преди Рино да се появи, преди Кевин да избяга в деня на сватбата си — въпреки това Джордан все още смяташе Фийби за най-добрата си приятелка. Готова бе да сподели с нея най-съкровените си тайни.

— Ще те помоля за услуга — промълви Фийби, гласът й бе станал хриплив от вълнение. — За много голяма услуга. Не необходимо да го правиш, но ако ми откажеш… не знам какво ще правя.

— За теб съм готова на всичко, скъпа, знаеш го.

— Искам да се грижиш за Спенсър.

Джордан зяпна от учудване:

— Да се грижа за Спенсър ли? Сериозно ли говориш? — Дълбоко си пое въздух и попита: — Болна ли си? Да не би да имаш…

— Не се безпокой, нямам рак. И не искам завинаги да оставя сина си при теб. Моля те да го приемеш в дома си… временно. — Гласът й потрепери. — Искам да бъде при теб… докато е необходимо.

— Но защо? О, не ме разбирай погрешно! — побърза да добави, въпреки че тази мистерия изобщо не й харесваше… изпълваше я с лоши предчувствия.

Пък и как би могла да се грижи за едно четиригодишно хлапе, след като дори не знае как да общува с него? Точно така — отдавна отмина времето, когато самата тя беше на шест годинки и разговаряше с малкото си братче.

— Не мога да ти кажа подробностите, Джордан. Но разбери, че е жизненоважно никой да не разбере, че той е тук. Никой, чуваш ли? Нито твоите, нито моите роднини не бива да научат. Нито дори Рино.

— Нито Рино ли? Фийби, в какво си се забъркала?

— От все сърце те моля да го приемеш в дома си. Това е… — Тя не довърши мисълта си, само избърса сълзите, които рукнаха от очите й.

— Какво е, Фийби?

— Въпрос на живот и смърт.

Втора глава

— Джереми? Извинявай, събудих ли те?

— И още питаш! — Гласът на съдружника на Джордан се чуваше едва-едва. — Колко е часът?

— Наближава шест. — Тя взе термоканата от алпака и си наля още една чаша кафе. Напоследък наистина се беше пристрастила към капучиното, което поднасяха в „Старбъкс“, ала днес беше толкова уморена, че и кафето, приготвено в домашни условия, й се стори поносимо.

— Шест ли? — повтори Джереми. — Дори не е шест, а наближава! Да му се не види, защо не спиш? И защо ме събуждаш в ранни зори?

— За да ми направиш огромна услуга, Джереми.

От другата страна на линията тя чу гърлен мъжки глас — говореше Пол, който живееше заедно с Джереми, споделяше леглото му и любовта му към четирите котарака Кърли, Лари, Мо и Джо — последният наскоро бяха прибрали от улицата.

— Джордан е — обясни Джереми на приятеля си и широко се прозина. — Бягай обратно в леглото. Е, скъпа съдружничке, каква услуга искаш в този безбожно ранен час?

— Всъщност ще я поискам в бъдеще. В момента не се налага да правиш нищо.

— Слава богу.

— Преди да ти обясня какво става, държа да те предупредя, че не мога да ти разкажа всички подробности.

— Какви ги увърташ? Не ме дръж в напрежение, моля те. Случило ли се е нещо?

Случило ли се е нещо?

„И още как! — мрачно си помисли тя. — Само дето още не знам какво!“

— Джереми, налага се да си взема отпуска — заяви и чу как съдружникът й въздъхна от облекчение.

— Господи, това ли е всичко? Изкара ми акъла. Очевидно е крайно време да си отпочинеш. Само че искам да знам кога и къде заминаваш и докога ще отсъстваш. Дано да си намерила време да прегледаш каталога на онзи курорт с минерални бани, който ти препоръчах. Масажистите там са…

— Не ми е до това — прекъсна го Джордан. — Случи се нещо непредвидено, затова се налага известно време да отсъствам от работа.

— Какво е това „нещо“? И какво разбираш под „известно време“?

— Отговорът на първия въпрос е, че нямам право да ти кажа. А на втория… наистина не зная колко време ще отсъствам.

Джереми помълча, сетне колебливо попита:

— Да не е починал твой близък?

— Не!

— Болна ли си?

— Не. Не мога да…

— Ясно. Пазиш нещо в тайна… Какъвто и да е поводът, крайно време беше да излезеш в отпуска. Разбирам, че става въпрос за нещо много важно. Върни се на работа, когато разрешиш проблемите си. Не бери грижа, ще се справя и сам. Кога тръгваш?

Тя се поколеба. Питаше се дали да му съобщи, че няма да напуска града. Накрая реши, че е по-добре да не го споменава. Иначе току-виж реши да я посети и тогава ще види Спенсър. Тогава наистина ще й се наложи да дава обяснения, а Фийби изрично я беше помолила да не казва и думичка пред непознат.

— Заминавам веднага — промърмори в слушалката.

— Имаш предвид днес, така ли?

— Имам предвид след няколко минути.

— Във връзка с…

— Със сватбеното тържество на Гоф-Андерсън всичко е наред. Ордьоврите вече са приготвени, омарите ще бъдат доставени по обяд, а цветята — в дванайсет и половина. Ти обаче трябва да си там в десет часа, защото масите и столовете…

— Зная, зная. — Джереми отново се прозина. — Ще докарат масите и столовете в единайсет часа. Документацията е в службата и тъй като твоя милост има навика да записва всичко до най-малките подробности, вероятно няма да възникне нещо непредвидено. Но ако се наложи да те попитам…

— Обади ми се по мобилния телефон. Няма да го изключвам.

— Добре.

— Бурканчетата с желе за неделното празненство на Кларк са в…

— Зная.

— Да не забравиш да ги вземеш. Тържеството започва в…

— Зная, Джордан. Разписанието ми е известно и макар че явно не ти се вярва, аз съм способен да се справя и без твоята помощ. От теб се иска да заминеш и поне за малко да забравиш за работата.

— Слушам.

— Приятно изкарване.

— Благодаря. Сигурно ще бъде прекрасно — отвърна тя и се запита дали Джереми не долавя фалшивите нотки в гласа й. Отпи от кафето и неволно потръпна — беше прекалено силно и горчиво.

— Джордан?

— Казвай.

— Държа да ме запознаеш с него, като се върнеш.

„С кого?“ — запита се тя, сетне така се сепна, че едва не се задави с кафето.

— Как разбра?

— Досетих се, че е замесен мъж. Крайно време беше да се запознаеш с някого.

Мъж ли? Джордан неволно се усмихна. Какво ли ще каже Джереми, ако знае, че въпросният мъж е висок един метър и носи маратонки марка „Мечо Пух“?

— Джереми… — подхвана, ала съдружникът й беше толкова възбуден, че отново я прекъсна:

— Знам, знам, нямаш право да ми съобщиш подробностите. Да знаеш обаче, че не съм вчерашен. Влюбила си се до полуда в един мъж, който ще те заведе на фантастично романтично пътуване.

„Да си мисли каквото ще — каза си тя. — Нямам намерение да го разубеждавам.“

— Bon voyage, Джордан — каза той и издаде звук, сякаш я целува.

— Дочуване, Джереми. — Остави слушалката на вилката, после отново я вдигна.

Наложи се да направи справка за номера. Не го знаеше наизуст, толкова рядко го беше избирала през последните години. Домъчня й, като си го помисли. В продължение на цяло десетилетие се обаждаше на Фийби поне два-три пъти дневно. Когато двете бяха в четвърти клас, бяха свикнали да отварят прозорците и да разговарят с часове, но родителите им на бърза ръка ги отказаха от този навик.

Джордан неволно се усмихна, ала докато избираше кода на Филаделфия и непознатия номер, усмивката й бързо помръкна.

След няколко позвънявания се включи телефонният секретар. Монотонният глас на Рино провъзгласи: „В момента не сме у дома. При първа възможност ще ви се обадим. Ако желаете, след сигнала оставете съобщение“.

Джордан затвори и впери поглед в пространството.

Налагаше се да зададе на Фийби куп въпроси.

Непременно трябва да се свърже с нея.

* * *

Бо отиде в спортната зала по-рано от уговорения час, което беше съвсем нормално за него. От майка си знаеше, че всеки джентълмен държи на точността.

Ед обаче още не беше дошъл. Което също беше нормално.

Ед винаги закъсняваше. Бо отдавна беше забелязал, че неговият приятел и съдружник сякаш през повечето време телефонира на различни хора, за да се извини за закъсненията си и за отложените срещи.

Каза си, че вече би трябвало да е свикнал — в края на краищата с Ед се познаваха още от студентските си години в университета Райс, когато бяха съквартиранти. Тогава приятелят му или закъсняваше за лекции, или изобщо ги пропускаше, ала колкото и да е странно, всички изпити взимаше с отличен. Накратко, беше истински гений.

След като се дипломираха, Бо попътува из Европа, после се ожени за Джинет и започна работа в родния си град Дъ Лайл в Луизиана.

Баща му искаше — по-точно очакваше — наследникът му да поеме ръководството на компанията „Съмървил Индъстрис“, но Бо предпочете да постъпи в местна фирма, занимаваща се с архитектурни проекти, и да издържа съпругата си и сина си Тайлър със заплатата си, вместо да разчита на парите си от попечителския фонд. Баща му, който смяташе архитектурата за „хоби“ на Бо, години наред се беше надявал синът му да поеме семейния бизнес.

Изглежда, напоследък бе осъзнал, че мечтите му са напразни, и започна да подготвя за отговорния пост племенника си Редмонд. Намираше, че младежът е умен и способен, въпреки това често повтаряше на сина си, че за него винаги ще има място в компанията.

После се случи нещо, което Бо отдавна очакваше — фирмата, която беше собственост на един възрастен архитект и бавно, но сигурно западаше, през зимата фалира. Той беше на път да се раздели с Лиса, трябваше да промени живота си, да се заеме с нещо ново. Ала знаеше, че ще сгреши, ако приеме предложението на баща си.

В родния си град бе обкръжен от прекалено много спомени. Крайно време бе да разкъса оковите на миналото.

С Ед се бяха разделили преди години, но още поддържаха връзка. Той знаеше, че бившият му съквартирант се е оженил за богата девойка и че тъстът му е осигурил сумата, необходима за откриване на архитектурната фирма във Вашингтон. Ед няколко път му подхвърли да напусне Юга и да стане негов съдружник. Когато преди няколко месеца поднови поканата, Бо осъзна, че моментът за решителната промяна е назрял.

Оказа се, че не е толкова мъчително да напусне семейството си и родния град. Всъщност му се стори прекалено лесно, което пък го накара да изпита угризения на съвестта.

Вече не знаеше дали се е вкопчил в миналото, или наистина иска да го остави зад гърба си.

Сега животът му беше много подреден… и много скучен — ходеше на работа, хапваше по нещо на крак, ежедневно посещаваше залата за фитнес, която дори в този ранен час в съботния ден вече беше препълнена.

Реши, докато чака Ед, да потренира на бягащата пътечка. „След няколко дни — помисли си, обзет от радостно предчувствие — ще бягам по пясъка на океанския бряг.“

Щеше да прекара отпуската си във вила в Северна Каролина. Когато през есента направи резервацията, живееше с Лиса в Ню Орлийнс и двамата щяха да пътуват заедно. Всъщност идеята беше нейна. После отношенията помежду им рязко се влошиха, дойде раздялата, той се премести да живее във Вашингтон. Но тъй като вече беше платил за престоя във вилата, реши все пак да прекара отпуската си край океана.

Нямаше нищо против да замине сам. В действителност в момента предпочиташе самотата. През последните месеци му се беше събрало твърде много — раздялата с Лиса, преместването във Вашингтон, новата работа — необходимо му беше време да проумее случилото се и да планира бъдещия си живот.

Машинално увеличи темпото, давайки си сметка, че години наред не е имал възможност да се откъсне от ежедневието, да размисли. Сякаш животът му бе излязъл от контрол в онзи ужасен миг, който завинаги щеше да остане запечатан в съзнанието му, а оттогава той само се носеше по течението.

Край на пасивността! Време е да преосмисли живота си. Да разбере къде се намира сега и къде желае да бъде.

„Проклятие! Искам да бъда само на едно място“ — помисли си, затвори очи и спомените като черни гарвани отново връхлетяха върху него. Насили се да ги прогони. Насили се да отвори очи, преди сълзите му да рукнат…

Впери очи в огледалото срещу уредите и срещна погледа на привлекателна млада жена. Русата й коса беше вързана на конска опашка, гимнастическото трико подчертаваше стройното й тяло.

Непознатата се усмихна. Той също й се усмихна, сетне отмести поглед. Ала усещаше, че младата жена го наблюдава, което го поизнерви. Погледна часовника си и слезе от бягащата пътечка.

„Този път Ед прекали!“ — помисли си, докато с хавлиената кърпа бършеше потта от челото си.

— Здравейте. Отскоро ли идвате тук?

Бо отпусна кърпата. Блондинката стоеше до него; беше много дребничка и едва стигаше до рамото му. „А може би аз съм нестандартен! — помисли си той. — Коя ли жена може да се мери по ръст с човек, висок близо два метра?“

И Джинет беше висока колкото тази непозната… затова той често я наричаше „Мъниче“. „Мъничето ми…“

Той преглътна, насили се да прогони спомена и да отговори на въпроса.

— Да, от няколко седмици.

— Откъде сте? Акцентът ви много ми допада.

— От Луизиана.

— Знаех си! Веднъж бях в Ню Орлийнс по време на Марди Гра. Според мен това един от най-прекрасните градове на света.

— Имате право — съгласи се той. Беше съвсем искрен. И според него Ню Орлийнс бе забележителен град.

Ненадейно изпита почти болезнена носталгия. Ала да живее в родния град беше още по-болезнено. Накъдето и да се обърнеше, виждаше Джинет и Тайлър. Невъзможно му бе да продължи да живее с мъчителните спомени.

— Е, и Вашингтон не му отстъпва — засмя се непознатата. — Заявявам го най-авторитетно. Родена съм и израснала на няколко пресечки от тази зала.

— За пръв път срещам човек, който е родом от тук — заяви Бо. — Хората в този град сякаш са пресадени от другаде.

„За разлика от Дъ Лайл“ — добави мислено. Повечето жители на градчето, намиращо се между Ню Орлийнс и Батон Руж, произхождаха от фамилии, заселили се там преди столетия. От сто и петдесет години голямата къща в плантаторски стил бе обитавана от членовете на семейство Съмървил.

— Имате право. Във Вашингтон непрекъснато пристигат все нови и нови хора, други пък си заминават. Но човек свиква — добави блондинката, сетне огледа ръцете му. Бо се досети какво я интересува.

Търсеше с поглед венчалната му халка.

Той нарочно скри ръка под хавлиената кърпа — не искаше непознатата да види, че на безименния му пръст няма халка.

И самият той се чувстваше някак странно без пръстена. Трудно му беше да повярва, че навремето не обичаше да носи бижута. Ала когато с Джинет решиха да се оженят, тя настоя на венчалната халка.

— Защо? Нима ми нямаш доверие? — попита я той, а очите му закачливо проблеснаха. И двамата знаеха, че тя няма повод да го ревнува.

— О, не, доверявам ти се напълно. Но приеми, че съм малко старомодна. Държа съпругът ми да носи венчален пръстен.

Най-голямата ирония бе, че тъкмо когато бе свикнал с халката, трябваше да я свали.

„Не можеш да я носиш вечно, Бо!“ — каза Лиса само месец, след като се бяха запознали.

Истината бе, че той се надяваше да я носи вечно, дори след смъртта на Джинет.

Също както бе вярвал, че вечно ще бъде женен за нея.

Вечно!

„Нищо не е вечно — помисли си горчиво. — Нищо, освен болката.“

— Как се казвате? — с меден глас попита блондинката, а той осъзна, че напълно я е забравил.

— Бо — отвърна. — Бо Съмървил.

— Приятно ми е, Бо. Аз съм Сузан Ланкастър. Отивам в залата за вдигане на тежести… Ще дойдеш ли с мен?

— Съжалявам, но не мога — отвърна той, осъзнавайки, че тонът му не изразява никакво съжаление. — Имам уговорка с един приятел да поиграем тенис.

— Е, ще го отложим за друг път — сви рамене тя. — Знаеш ли какво? С риск да ме помислиш за много нахална, предлагам по-късно да се срещнем и да ти покажа истинското лице на този град. Във Вашингтон има и други забележителности, освен Белия дом и музеят „Смитсониън“.

— Сигурно е така — отговори Бо. — Но не съм… — Той се поколеба.

— Не си свободен, така ли? — Блондинката изпитателно го изгледа.

Бо кимна:

— Съжалявам.

— Няма нищо. Длъжна бях да опитам. Миналата седмица приключи последното ми бракоразводно дело и… се чувствам малко самотна.

— Съжалявам — повтори той.

Сузан пак сви рамене:

— Съпругът ми пожела да се разведем.

— Предполагам, че ти е доста тежко.

— Едва ли има нещо по-неприятно от развода.

— Сигурно — окуражително се усмихна той.

— А ти? Не, не отговаряй. Нека отгатна. Предполагам, че имаш щастлив брак.

Бо усети познатото свиване на сърцето, но се насили да отговори:

— Вече нямам.

— И ти ли си разведен?

Той погледна часовника си:

— Извинявай, но закъснявам за срещата с моя приятел.

— Доскоро! — Сузан му махна за сбогом, но той вече бързаше към вратата.

* * *

— Къде е мама?

Джордан примигна. Ала момченцето, което беше настанила в стаята за гости, не откъсваше от нея кафявите си очи и нетърпеливо чакаше отговора й. Изглежда, отдавна беше будно и дълго бе обмисляло въпроса, преди да го зададе.

— Мама е… — Джордан се поколеба.

„По дяволите, Фийби! — помисли си гневно. — Снощи се изниза и ме остави в пълно неведение!“

Щом разбра, че Спенсър ще бъде в добри ръце, Фийби заяви, че бърза да хване последния влак за Филаделфия, и помоли приятелката си да повика такси. Джордан се съгласи, като предполагаше, че ще разполага поне с половин час, докато таксито пристигне. Достатъчно време, за да зададе въпросите, които я интересуваха, да научи повече за…

За всичко.

Да разпита Фийби за брака и за живота й, за сина й, за онова, което толкова я беше изплашило, че я бе накарало изневиделица да се появи в дома на отдавнашната си приятелка и да й повери детето си.

Само че не й остана време.

Таксито чакаше пред вратата, Фийби бързаше за влака.

Докато двете разговаряха в кухнята, Спенсър бе заспал пред телевизора. Майка му безмълвно се разплака, като го целуна по челото, но малчуганът дори не помръдна. Докато я изпращаше, Джордан продължи да я обсипва с въпроси, ала не зададе повторно онзи, на който Фийби отказа да отговори: „Защо го оставяш при мен?“.

След като приятелката й потъна в мрака на дъждовната нощ, изоставяйки я сама с момченцето, Джордан неволно се разплака. Плачеше от умора и от чувството за безпомощност. Плачеше, защото ненадейното посещение на Фийби отново й напомни колко й липсва щастливото минало, защото сърцето й се свиваше от мъка за изоставения малчуган, спящ на канапето, и защото нямаше абсолютно никаква представа как да се грижи за малко дете.

Повече от час наблюдава спящия Спенсър, докато се реши да го пренесе в спалнята на горния етаж. Ако той се събуди, ще му обясни, че на майка му се е наложило спешно да замине, но скоро ще се върне да го вземе. Дори репетира думите, които щеше да използва.

Ала хлапето не се събуди.

Тогава.

Ала сега се беше ококорило и очакваше обяснение.

Сега, след като бе прекарала безсънна нощ, наизустената реч се беше заличила от паметта й, подходящите думи й се изплъзваха.

Дълбоко си пое въздух и започна отново:

— На мама й се наложи да се върне в… да се върне у дома.

Запита се дали казва истината. Дали приятелката й наистина се е върнала във Филаделфия? Рано сутринта няколко пъти позвъни в дома й, за да я попита как да обясни на Спенсър отсъствието й, и дали той е алергичен към някакви храни, каква паста за зъби използва, но при всяко обаждане се включваше телефонният секретар.

— Върнала се е у дома ли? — повтори малчуганът. Гласът му потрепери, от очите му потекоха сълзи. — Без мен ли? Но…

— Не се безпокой, миличък. — Тя побърза да седне на леглото и понечи да прегърне хлапето. Ала протегнатите й ръце застинаха във въздуха, като видя как малкият потрепери и се отдръпна.

Не го обвиняваше. Наистина му беше кръстница, но на практика той изобщо не я познаваше. Най-вероятно по вина на Рино.

Вместо да го помилва, тя само го потупа по рамото и продължи да говори, все едно не бе забелязала реакцията му:

— Възникна нещо спешно във Филаделфия и майка ти трябваше да замине. Скоро ще се върне да те вземе, а междувременно аз ще се грижа за теб. Само кажи на леля Джордан какво искаш и ще го имаш. Става ли?

Спенсър не кимна утвърдително, не каза нито дума. Продължи да се взира в нея, а сълзите се стичаха по страните му.

Като го гледаше, сърцето й се късаше. Помисли си: „Да му се не види, къде е Фийби? Защо се появи и изчезна така ненадейно и без всякакво обяснение?“. Спомни си загадъчните думи на приятелката си и се запита всъщност чий живот е в опасност.

На Фийби ли?

Или на Спенсър?

Трета глава

Бо нетърпеливо забарабани с пръсти по масата, сетне за пореден път погледна ролекса си.

— Сър, ще желаете ли нещо за пиене?

Той вдигна поглед към сервитьора, който като по магия се появи до него — масата за двама беше най-хубавата в заведението и предизвикваше завистливите погледи на посетителите, които чакаха реда си на бара.

Бо се прокашля и не отговори веднага.

Иска ли едно питие?

Да, определено му се иска да пийне нещо. Например бърбън, и то чист, без газирана вода. Само че от горчив опит знаеше, че уискито му пречи да избягва изкушенията, предлагани от представителките на нежния пол. Та нали се запозна с Лиса именно в един бар във френския квартал, където се опитваше да удави в алкохол мъката си, и докато се усети, вече бяха любовници и живееха заедно.

Само че той отдавна бе прекратил взаимоотношенията си с Лиса и бе превъзмогнал зависимостта си от бърбъна. Вече не изпитваше необходимост нито от женски ласки, нито от алкохола, които го бяха подкрепяли по време на най-трудните мигове в живота му.

Най-трудните мигове в живота му!

Не, няма да се връща към миналото. Никога повече!

А колкото до тази вечер… Няма да пие и ще се отнася към тази Джордан като със сестра, дори ако тя наистина е пленителна, както твърди Андрея Макдъф.

— Не още, благодаря — обърна се към сервитьора. — Ще изчакам дамата. Сигурен съм, че ще дойде след няколко минути.

Но дамата не се появи. Нито след няколко минути, нито след близо трийсет.

След като чака половин час, Бо извади клетъчния телефон от вътрешния джоб на елегантното си тъмносиньо сако и провери дали е включен и да не би Джордан да му е оставила съобщение. Може би го е търсила, а той не е чул позвъняването заради силната музика, която звучеше от стереоуредбата в ресторанта.

Устройството беше изключено. По дяволите!

Още не беше свикнал с проклетата машинка. Съдружникът му Ед твърдеше, че мобилният телефон е задължителен за хора с тяхната професия, тъй като чрез него се осъществявала по-бърза връзка с клиентите.

„Само че няма да имам никаква полза от него — във връзка с работата или за удоволствие, ако забравям да го включа“ — упрекна се мислено и пъхна телефона обратно в джоба си.

А сега какво?

Може би Джордан напразно се е опитвала да се свърже с него.

Или пък не са се разбрали за часа и мястото на срещата.

Той бръкна в джоба на сакото си за електронния бележник — още една „играчка“, която според Ед беше абсолютно необходима на всеки делови човек. Оказа се обаче, че за днешния ден няма записана среща с Джордан Къри.

Бо свъси вежди. Почти беше сигурен, че са се уговорили за днес. Спомняше си как Джордан го попита дали има предвид тази събота или следващата.

Не го разтревожи фактът, че не е отбелязал часа и деня в електронния си бележник. Според него това беше поредното сложно устройство, което създава повече неприятности, отколкото да му бъде от помощ. В интерес на истината той предпочиташе „старомодния“ начин на работа с молив и хартия, независимо дали записваше уговорена среща или чертаеше жилищен план.

Проклятие! Ако беше записал в обикновен бележник точно кога и къде ще се срещне с Джордан Къри, едва ли щеше да изпадне в толкова неловко положение. Ами ако е обещал да я вземе от жилището й преди два часа?

Въздъхна и повика сервитьора, който стоеше на разстояние, за да не му досажда, но не го изпускаше от поглед.

— Боя се, че дамата, с която имах среща, е възпрепятствана — заяви и посочи джоба с клетъчния телефон, сякаш току-що бе научил неприятната вест. Отмести стола си, извади от портфейла си няколко десетдоларови банкноти и ги подаде на сервитьора. — Извинете за безпокойството и задето задържах масата. Приятна вечер.

— И на вас, сър. Заповядайте отново при нас.

— Непременно.

„Може би наистина ще го направя“ — помисли си, докато вървеше към изхода на просторната зала. Тухлените стени, вентилаторите на тавана, уханието на екзотични подправки и джазовата музика, която звучеше от високоговорителите, му напомниха за ресторантите в родния му край.

Само че едва ли щеше да посети заведението заедно с Джордан Къри. Вероятно тя му е обидена, задето не се е явил на срещата.

Пиколото докара джипа му и той потегли по главната улица. Когато спря на първия светофар, се запита дали да не спре на някой паркинг и да позвъни на Джордан по мобилния си телефон.

„След като сгафи, най-добре да й се извиниш лично“ — прошепна му ехиден гласец. В края на краищата той знаеше адреса й, нали? Уж случайно Андрея бе подхвърлила, че Джордан живее в един от новите квартали, обитавани от заможни хора, чието местоположение бе известно на Бо. Наскоро бе посетил клиент, който временно живееше там, след като къщата му беше изгоряла при пожар. Въпросният човек, който възложи на Бо да проектира новия му дом, познаваше Джордан и дори му посочи жилището й, което са намираше на същия етаж.

„Светът е малък“ — помисли си и неволно се усмихна. Но какво ще каже на Джордан, когато отиде в дома й? Та той дори не знае дали е подранил или е закъснял за срещата! А може би тя изобщо не го очаква?

Съществуваше и друга възможност — запомнил е деня и мястото на срещата, но Джордан се е отказала да се види с него и не е благоволила да го предупреди.

Добре, но ако тя го очаква, неспокойно кръстосва дневната и си мисли, че я е забравил?

Всъщност мнението й не го интересуваше. Нито пък се притесняваше, че Джордан Къри ще го помисли за грубиян и така ще бъде прекъсната в зародиш една романтична връзка. Изобщо не възнамеряваше да се обвързва нито с тази, нито с друга жена.

Ала той бе закърмен с традициите на Юга, където всички мъже са джентълмени. Невъзможно му бе да се прибере у дома и да забрави Джордан. За нищо на света не искаше тя да го помисли за невъзпитан грубиян.

Ако се окажеше, че вината е нейна, че поради някаква причина тя не е пожелала да се срещне с него… е, сърцето му нямаше да бъде разбито. Но непременно трябваше да научи истината.

Ала ако се окаже, че Джордан го очаква и само си мисли, че е закъснял — или подранил — той ще измисли някакво обяснение и ще премълчи, че я е чакал в ресторанта. Ще отидат да вечерят в друго заведение и така задължението му към Джордан Къри и Андрея Макдъф ще бъде изпълнено. Точка по въпроса.

Планът си го биваше, затова реши веднага да го осъществи.

Подсвирквайки си, подкара джипа към познатите тухлени къщи, издигащи се в една тиха странична уличка.

* * *

Подпряла с ръка брадичката си, Джордан седеше до Спенсър и го наблюдаваше как ровичка храната в кобалтовосинята чиния.

— Защо не ядеш? — попита го. — Не си ли гладен?

— Гладен съм, но…

— Какво?

Малчуганът извърна очи. Джордан си даде сметка, че не я е погледнал нито веднъж, откакто тази сутрин му съобщи, че майка му е заминала обратно за Филаделфия. Стараеше се да избягва погледа й… също както стори Кевин, когато се видяха за пръв път след несъстоялата се сватба. Малко преди Деня на благодарността се сблъскаха в супермаркета и в продължение на няколко неловки минути говориха за времето и за предстоящите избори.

През целия ден тя водеше подобни неловки разговори със Спенсър. Само дето темите бяха различни — обсъждаха марки шоколад и анимационни филмчета.

Или по-скоро тя говореше, а малчуганът почти не отронваше дума, само слушаше. Или пък не слушаше. Невъзможно й беше да прецени. Искаше й се да отгатне какво се върти в главата на бедното хлапе, ала нямаше представа как да го накара да разкрие душата си.

Малчуганът промърмори нещо и прокара вилицата си през купчинката картофено пюре.

— Какво каза, Спенсър? Извинявай, не те чух.

Тя се приведе към него, а хлапето машинално се отдръпна и смотолеви:

— Казах, че храната не ми харесва.

Джордан се втренчи в чинията:

— Тогава защо, като те попитах, отговори, че обичаш картофено пюре?

— Обичам, ама не такова. В това има някакви зелени неща.

— Не са зелени неща, а парченца праз — обясни Джордан. — Така пюрето е по-вкусно. Празът е разновидност на лука…

— Не обичам и лук.

— Така ли? — Тя отново се втренчи в чинията му. — Защо не хапнеш от пилето? Нали каза, че харесваш пилешко месо?

— Само в „Кентъки Фрайд Чикън“.

— Така ли? — повтори тя. — Само опитай, сигурна съм, че ще ти хареса…

— Изглежда гадно.

„Гадно! Хм!“ Кой би предположил, че някой ще нарече „гаден“ най-големия й специалитет? Цели три години бе усъвършенствала рецептата!

— Предлагам да опиташ поне зеленчуците.

Хлапето направи физиономия на отвращение.

— Слушай, вероятно си мислиш, че няма да ти хареса, но това не е обикновен спанак. Приготвих соте от… — Наблюдавайки изражението му, тя не довърши изречението. Най-вероятно кръщелникът й не знаеше какво означава „соте“. Та той беше още съвсем малък!

Най-лошото бе, че тя не умееше да разговаря с деца. Нямаше представа какво ги интересува, с какво да привлече вниманието им. Вярно е, че някога самата тя е била дете, ала оттогава са изминали години и…

На вратата се позвъни. Сърцето на Джордан подскочи.

— Да не би мама да се връща? — обнадеждено попита Спенсър и за пръв път лицето му се проясни.

„Дано да е тя!“ — помисли си тя и забърза по коридора, като подхвърли: „Може би“, а малчуганът хукна след нея.

Ала на прага не стоеше Фийби, а висок, русокос непознат, издокаран с „униформеното“ облекло на преуспяващ бизнесмен — бежов панталон, бяла риза, тъмносиньо спортно сако и мокасини, излъскани до блясък. Изглеждаше толкова самоуверен и бе толкова елегантен, че Джордан се засрами, осъзнавайки, че носи развлечена тениска, протрити джинси и чехли, нахлузени на бос крак, а ноктите й са в окаяно състояние. Бе пропуснала обичайното съботно посещение при педикюристката, за да гледа анимационни филмчета заедно със Спенсър. Изведнъж се досети, че като стана в пет и половина сутринта, само изми зъбите си и дори не среса косата си, само я върза на опашка, а след безсънната нощ под очите й сигурно има дълбоки сенки. Прекрасна гледка, няма що!

— Ти ли си Джордан Къри?

Още щом посетителят заговори, тя позна гласа му.

Изведнъж си спомни нещо, което й подейства така, сякаш я порази мълния.

— Боже мой! — възкликна и притисна длан към устните си. — Напълно ми излезе от ума.

Посетителят развеселено я изгледа:

— Забравила си коя си, така ли? С удоволствие ще опресня паметта ти.

Шеговитата му забележка напълно я извади от равновесие. Втренчи се в зелените очи на мъжа срещу себе си и машинално отбеляза, че на цвят са също като нейните очи. Всъщност и под неговите се забелязваха дълбоки сенки, които донякъде бяха прикрити от слънчевия загар. Този човек изглеждаше така, като че ли прекарва повечето време на открито; повече му подхождаше да бъде фермер, отколкото да носи елегантни дрехи и да се намира в един от най-елитните квартали на Джорджтаун.

— Ти си Бо Съмървил — промълви.

— Благодаря за информацията, но винаги съм знаел кой съм. Ти имаш проблем с установяване на истинската ти самоличност.

Джордан неволно избухна в смях. Помисли си, че никога не е виждала толкова очарователен мъж. Докато се взираше в очите му с цвят на мъх, за миг забрави Спенсър.

Ала когато Бо Съмървил се втренчи в нещо зад гърба й, тя се обърна и видя хлапето, което стоеше на прага на кухнята, а лицето му беше помръкнало от разочарование.

— А ти, братле, знаеш ли кой си? — попита Бо.

Спенсър кимна.

— Сигурен ли си? Как се казваш?

— Спенсър — прошепна малчуганът.

— Как си, приятел? — окуражаващо попита Бо, макар да усети, че нещо не е наред.

Спенсър наведе глава:

— Добре.

— Не ме баламосвай, нещо те яде отвътре — подхвърли Бо и намигна на Джордан.

Сърцето й се разтопи, след миг обаче я обзе неописуема тревога — някой вече знаеше, че момченцето се намира в дома й. Не, не просто някой, а напълно непознат човек.

— Хм, да видим какво се е случило. Току-що си настъпил кучешко аке, така ли?

Джордан се изуми, като дочу кискане и по метода на елиминирането разбра, че се е изсмял малчуганът.

— Не — отвърна Спенсър, сетне изпод око огледа новодошлия. — Не съм настъпил кучешко аке.

— Тогава какво ли може да бъде? Сетих се — случайно да си изял гъсеница? Случва се и на най-умните, нали разбираш.

Хлапето отново се изсмя и отново отговори отрицателно.

— Как го постигна? — прошепна тя на Бо. — През целия ден дори не се е усмихнал.

— На децата им харесва, когато големите говорят разни гадости — прошепна в отговор той. — Успехът е в кърпа вързан. — Сетне продължи да говори на Спенсър: — Е, щом не е гъсеница, нито кучешко аке, не мога да си представя защо толкова си се вкиснал.

— Предположи! — изкомандва хлапето.

— Да видим… о, знам какво се е случило. Майка ти те е накарала да ядеш супа от овчи очи, вярно ли е?

Този път момченцето не се засмя, лицето му отново помръкна.

Джордан се досети, че реакцията е предизвикана от споменаването на майка му. Изведнъж осъзна, че Бо я мисли за майка на малчугана. Нямаше откъде да знае, че момченцето тъгува за майка си, която го е довела на непознато място, изчезнала е посред нощ и оттогава изобщо не се е обаждала.

— Виж какво, Бо — побърза да каже, за да смени темата, — съжалявам, че не дойдох на срещата. Дълго ли ме чака в ресторанта?

Той се поколеба, сетне отмести поглед от Спенсър и се втренчи в нея:

— Да, доста чаках. Накрая си казах, че си забравила уговорката ни.

— Много извинявай. Никога не ми се е случвало. По принцип не пропускам уговорени срещи, но сега… — Тя безпомощно сви рамене.

— Случва се и в най-добрите семейства — шеговито подхвърли той. — Вижте какво, имам страхотно предложение. Какво ще кажете да излезем и да хапнем някъде? Умирам от глад, а пък ми се струва, че в този квартал има доста хубави заведения.

— Вярно е, но току-що вечерях — смутено избърбори тя.

— А ти, братле? И ти ли си вечерял?

— Тц — мрачно промърмори Спенсър.

— Че защо? От онова помещение зад теб се разнася божествена миризма.

— За вечеря имаме пиле. Ако искаш, ето ти и моята порция.

— Защо? Не обичаш ли пилешко?

— Не ми харесват онези зелени неща в пюрето — обясни момченцето.

— Не думай, да не би в него да са се заселили извънземни зелени човечета? — изсмя се Бо.

— Това е моят специалитет — намеси се Джордан. — Пиле по френски.

— Любимото ми! — потри ръце Съмървил.

— Тогава заповядай на масата — предложи тя. Беше приготвила двойна порция, защото не знаеше дали малкият й гост се радва на добър апетит.

— Приемам с удоволствие — усмихна се Бо.

Джордан смръщи вежди и си помисли: „Не е за вярване, че каня в дома си непознат и дори му предлагам вечеря!“. Но изпитваше истинско облекчение, че за пръв път през този ден не е сама със Спенсър, пък и за разлика от нея очевидно Съмървил умееше да общува с деца.

Прекалено късно си спомни предупреждението на Фийби, че никой не бива да разбере за присъствието на момченцето в дома й. Всъщност случилото се не беше фатално. В края на краищата никога повече няма да види този Съмървил. Неочакваното му появяване я улесняваше — тъкмо ще му обясни, че от известно време няма приятел, защото…

Всъщност защо?

Докато вървеше към кухнята, следвана от Спенсър и безумно привлекателния Бо Съмървил, Джордан си даде сметка, че не знае причината, поради която отказва да има сериозна връзка с някого. Нито пък защо се е страхувала да вечеря с господин архитекта.

— Заповядайте, седнете. — Тя посочи столчетата пред барплота и се приближи до печката, върху която беше оставила трите огнеупорни тавички, покрити с фолио. С крайчеца на окото си забеляза, че момченцето се настани до Бо. Спомни си как, когато го беше повикала да обядват заедно, то се постара да седне колкото е възможно по-далеч от нея. По всичко изглеждаше, че Спенсър се чувства по-добре в компанията на този непознат, отколкото заедно със своята кръстница.

Каза си, че това не бива да я дразни. В края на краищата Бо Съмървил притежаваше необикновен магнетизъм. Изглежда, знаеше как да разговаря със Спенсър.

В интерес на истината… знаеше как да разговаря и с нея.

В съзнанието й сякаш се включи предупредителна аларма.

„Не му позволявай да ти завърти главата, Джордан! Навремето се влюби в човек с меден език и погледни какво се случи.“

Разбира се, този път тя беше нащрек. Никога повече нямаше да се влюби в очарователен мъж, който умее да говори гладко. Точка по въпроса!

* * *

— Хубав апартамент — отбеляза Бо, докато оглеждаше кухнята. — Винаги ли готвиш толкова сложни ястия за двама ви?

— В интерес на истината, когато съм у дома, никога не приготовлявам „сложни“ ястия, както ги нарече — отговори тя, без да се обърне към него, сетне извади чинии от остъкления бял шкаф.

— О, какъв съм глупак. Забравих, че професията ти да организираш празненства е свързана с приготвяне на изискани ястия. Предполагам, че ме очаква кулинарна изненада. — Той се приведе и се втренчи в чинията на Спенсър. — Какво е това, картофено пюре със спанак ли?

— С праз. — Джордан се обърна да го погледне, заинтригувана от познанията му.

— Обожавам го! — възкликна той. — Навремето баба ми приготвяше най-различни задушени зеленчуци. Спомням си, че прибавяше бекон, оцет, меласа и тайните си подправки.

— Какви са тези тайни подправки?

— Отказа да сподели тайната дори със собствената си дъщеря — промълви Бо и се усмихна. — Заяви, че докато е в състояние да стои до печката, няма да каже рецептата другиму. Щяла да я предаде на мама едва когато вече не можела да се държи на краката си.

— Но така или иначе не го е сторила — промърмори Джордан, докато изваждаше от едно чекмедже приборите за хранене.

— Не, защото почина внезапно, когато беше едва шейсетгодишна. Никой от нас не го очакваше. Мислехме, че още дълги години ще се радваме на готварските й умения.

— Горката жена!

— В живота често се случват трагедии — промърмори Бо, а тя забеляза, че погледът му е помръкнал. — Баба ми отдавна е в гроба, но още не мога да приема, че вече не е между нас. Съжалявам, че така и не сподели с нас „тайните“ подправки.

— Знаеш ли, рецептата й е почти като моята, ако се съди по съставките, които ти изреди преди малко. Пропусна само една.

— И коя е тя?

— Бирата. Задушавам зеленчуците с цяла бутилка бира, която им придава прекрасен аромат.

Той усмихнато поклати глава:

— О, не! Мама не разрешаваше в къщата да се внася алкохол. Беше ревностна баптистка. Не, трябва да е било нещо друго.

— Може би сушени люти чушки — подхвърли Джордан, само и само да поддържа разговора. — Попадала съм на подобни рецепти.

— Отново не улучи. Зеленчуците на баба не бяха пикантни, но притежаваха специфичен вкус, какъвто никога повече не съм опитвал.

Бо наблюдаваше Джордан, докато тя напълни чинията му с парчета пържено пиле, картофено пюре и задушени зеленчуци, сетне извърна поглед към малчугана до себе си:

— Е, приятел, наистина ли не обичаш онези зелени неща в пюрето?

— Тя каза, че приличали на кромид лук — измънка Спенсър, натъртвайки думата „тя“.

— Повечето деца не обичат лук — кимна Бо. — Особено пресен. Защото не им допада всичко, което е зелено. Така ли е?

— Точно така — кимна момченцето, а по изражението му пролича, че Бо Съмървил е неговият нов идол.

— А пък аз като малка обичах и лук, и зеленчуци — обяви Джордан и постави пред Бо препълнената чиния.

— Да, обаче си била момиче — заяви той, сякаш това обясняваше всичко, сетне се обърна към момченцето: — Бас държа, че предпочиташ сандвич с фъстъчено масло и плодово желе.

Спенсър усърдно закима.

Джордан смаяно го изгледа, после замислено промърмори:

— За щастие разполагам с фъстъчено масло. Мисля, че в килера имам и буркан с мармалад.

— Мармалад ли? — едновременно възкликнаха двамата й гости.

— Какво е мармалад? — попита Спенсър и сбърчи нос.

— Нямаш ли плодово желе? — Бо укоризнено се втренчи в нея, сякаш им беше поднесла омразната супа от овчи очи.

„Вероятно всички майки знаят, че децата обожават плодовото желе, и винаги са запасени с този продукт — помисли си тя. — Знаят още, че мармаладът е нещо съвсем различно от желето.“

— Дано поне разполагаш с мед — въздъхна Бо.

— Да, имам! — радостно възкликна тя, като че ли беше отговорила на въпроса за сто хиляди долара в телевизионната игра „Стани богат“.

— Случвало ти се е да похапнеш сандвич с фъстъчено масло и мед, Спенс?

— Тц.

— Искаш ли да опиташ?

— Аха — кимна момченцето, а Бо отмести стола си и заяви, че веднага ще приготви този кулинарен деликатес.

— И аз мога — намеси се Джордан. — Ти яж, че пилето ще изстине.

— О, не. Знам специален начин за приготвяне на тези сандвичи. Случайно да ти се намират солети?

— Солети ли?

— Предполагах, че нямаш. Ще ми предложиш ли нещо подобно?

— Да. Гризини със сусам и чесън. — Тя извади от шкафа в килера кутия с фъстъчено масло и мед. Бо забеляза, че медът не беше в пластмасова туба с формата на мече, а в скъп порцеланов буркан с етикет на прочута фирма за домакински принадлежности.

„По-добре, че не е позната туба мече“ — каза си той. Ако беше видял нещо подобно, спомените отново щяха да нахлуят в паметта му.

А той искаше завинаги да останат погребани там.

Тръсна глава и заговори на Джордан, за да прогони опасните мисли:

— Наистина ли? Дай да ги видя.

Тя му подаде пакета. Бо огледа съдържанието, сетне сви рамене:

— Както се казва, като няма риба, и ракът върши работа.

— Ще намажеш маслото върху гризините ли? — поинтересува се тя.

— Гледай и се учи. — Той окачи сакото си на дръжката на вратата и запретна ръкави. — Солетите имат специално предназначение.

Джордан примирено разпери ръце, после седна до Спенсър.

— Къде държиш хляба? — попита Бо.

— В най-горното чекмедже вляво от теб.

— А приборите?

— В най-горното чекмедже вдясно.

Той извади от металната кутия хляба — беше пълнозърнест, за хора, които пазят диета, но вероятно щеше да свърши работа, сетне взе от чекмеджето два ножа и лъжичка. Намаза филиите с фъстъчено масло, след което използва лъжичката, за да разстеле меда.

Докато работеше, се стараеше да мисли само за онова, което върши в момента. Страхуваше се да се пренесе далеч от тази кухня и любопитния поглед на момченцето, които сякаш бяха отдалечени на светлинни години от друга кухня, друго момченце и друг сандвич с фъстъчено масло… Чу как Спенсър попита:

— Джордан, за какво ли са му гризините?

— Нямам представа — отвърна тя. — Да видим какво ще се получи.

Джордан ли? Той се изненада, че детето нарича майка си по име. Разбира се, знаеше, че това е прието в някои семейства. Може би е модерно в Северните щати, но старомодното му южняшко възпитание му пречеше да възприеме обръщението като нещо съвсем нормално. Струваше му се като проява на неуважение.

Неволно се запита къде е бащата на хлапето. Андрея не беше споменала, че Джордан е вдовица или разведена. Нито пък, че има син. Вероятно е предположила, че информацията ще го накара да откаже срещата с жена, която е толкова „обременена“.

Честно казано, той наистина нямаше да се съгласи да излезе с Джордан, ако знаеше за съществуването на Спенсър. Сърцето му се свиваше всеки път, когато видеше момченца да си играят в парка, да си похапват картофки в закусвалнята или да държат ръката на един от родителите си, докато чакат на светофара.

Струваше му се, че накъдето и да се обърне, вижда деца, а момченцата му напомняха за онова, чиято смърт бе оставила в сърцето му празнина, която никой и нищо не можеше да запълни.

Тази вечер изненадата при вида на Спенсър, който стоеше зад Джордан, за миг го извади от равновесие. Но малкият изглеждаше толкова тъжен, че на Бо му се прииска да го прегърне, да му се притече на помощ. Вместо да се обърне и да побегне, той, неочаквано за самия себе си, прие поканата за вечеря…

Осъзна, че докато е бил унесен в печалните си мисли, е приготвил сандвича. Взе чинията и я постави пред Спенсър.

— Леле! Платноходка!

— Харесва ли ти?

— Супер е!

— Наистина е много интересен — усмихна се Джордан и се наведе да разгледа сандвича, който беше истинско произведение на изкуството. От хляба Бо беше оформил триъгълните платна и корпуса, а гризините бяха вместо мачти.

— Откъде си се научил да го правиш? — попита Спенсър и отхапа от едната „мачта“.

Бо сви рамене, в гърлото му сякаш заседна буца.

— Той е архитект — притече му се на помощ Джордан. — Обзалагам се, че умее да изработва какви ли не красиви неща. А сега да го оставим да вечеря. Дано храната не е изстинала.

— Сигурен съм, че всичко е прекрасно. — Бо отново седна, но апетитът му беше прогонен от завладелите го чувства. Ах, колко добре си спомняше онези дни на скулптури от хляб с фъстъчено масло и радостта да бъде заедно със съпругата и сина си…

— Ако искаш, ще го стопля в микровълновата фурна — предложи Джордан.

— Не, благодаря. — Той си взе от зеленчуците и машинално задъвка.

Внезапно очите му се разшириха от изненада:

— Не е за вярване! Вкусът е също като на онези, приготвени по тайната рецепта на баба ми!

— Сигурен ли си?

— Абсолютно. Подправките са същите. Не съм хапвал нещо подобно, откакто тя почина.

Джордан се усмихна:

— Мисля, че тайната е в бирата, забранена от религиозната ти майка.

Той се замисли и си каза, че предположението е напълно правдоподобно — от баба му можеше да се очаква да крие в шкафа по някоя и друга бутилка бира. Спомни си как една година майка му я обвини, че е прибавила бърбън в традиционната коледна яйчена напитка.

Той се зае с вечерята, като си мислеше, че от години не е хапвал толкова вкусна храна. Всъщност откога не е опитвал домашно приготвено ястие? Лиса изобщо не готвеше, а майка му заявяваше, че го прави по принуда, но това занимание не й е по сърце.

Само Джинет му готвеше през годините, последвали смъртта на баба му. Приготвяше любимите му храни — панирани калмари, пържени наденици, царевичен хляб. Често подхвърляше, че ако той продължава да се храни толкова обилно, ще напълнее и ще погрознее.

След като смъртта я покоси, за него вече нямаше домашно приготвени ястия, пък и той беше загубил всякакъв апетит. Изглежда, завинаги. Само алкохолът му допадаше, защото притъпяваше болката. Съчетанието от бърбън и липса на храна го превърна в призрак на предишния Бо, дрехите му стояха като на плашило.

Лиса, която беше вманиачена на тема здравословен живот, го промени изцяло! Накара го да се откаже от пиенето, принуди го да се храни със салати и зърнени кълнове и да посещава спортната зала.

Е, поне един от „здравословните“ навици беше запазил. Призляваше му при вида на разните там кълнове и безвкусни вегетариански буламачи, но не пропускаше нито ден, без да потренира.

— Татко има платноходка — заяви Спенсър и си откъсна парченце от „платното“. — Обаче не е като тази, а е яхта.

Забележката върна Бо към настоящето. Той погледна момченцето, сетне Джордан:

— Така ли?

Тя сви рамене, изражението й беше непроницаемо като маска. Не беше трудно човек да се досети за причината. Хлапето говореше в сегашно време за баща си, следователно родителите му бяха разведени. Може би бившият съпруг на Джордан беше плейбой, който има яхта и приятелка във всеки пристанищен град.

— Взима ли те на яхтата? — попита, остави вилицата и отмести празната чиния.

— Аха. Обаче мама се сърди. Казва, че първо трябва да се науча да плувам.

— Боя се, че има право. — Той отново погледна Джордан. — Сигурен съм, че баща ти те задължава да носиш спасителна жилетка, когато си на борда на яхтата.

— Тъй си е.

— Правилно.

— А ти имаш ли лодка? — поинтересува се момченцето.

— Да. — Истината бе, че притежаваше няколко лодки, ала не намираше за необходимо да се впуска в подробности. Андрея, която беше от Луизиана, и знаеше колко огромно е богатството на семейство Съмървил, едва ли бе пропуснала да осведоми Джордан за този факт. Това не означаваше, че той трябва да говори за своите моторници, платноходки, за яхтата… и за другите „играчки на богаташите“, които вече не го интересуваха. Готов беше да замени цялото си богатство за…

Не! Не бива да мисли за това! Станалото, станало. Не може да върне миналото, да направи замяна, невъзможно е да се събуди и да разбере, че всичко е било само жесток и кошмарен сън.

— Къде е? — продължи да го разпитва хлапето.

— В едно пристанище в Луизиана, където живеех преди.

— Така ли? А яхтата на тате е във Филаделфия, където живеем.

— С баща ти ли живееш? — изненада се Бо. Предполагаше, че след развода Джордан е получила настойничество над детето.

Спенсър кимна:

— Да. И с мама.

— Редувате се при попечителството, така ли? — обърна се той към Джордан.

Тя се смути, а Бо мислено се упрекна за нетактичния въпрос.

— Какво е попечителство? — попита Спенсър.

Сега Бо се смути и побърза да промърмори:

— Майка ти ще ти обясни.

— Непременно ще я попитам, когато пак я видя.

В този момент той разбра истината. Нищо чудно, че Джордан не държи плодово желе в хладилника. Нищо чудно, че помежду нея и момченцето не се усеща топлота. Нищо чудно, че Спенсър се обръща към нея по име.

Те не бяха майка и син.

Спенсър не беше нейно дете.

Бо не знаеше дали изпитва облекчение или разочарование.

„Разочарование ли? Защо да си разочарован?“ — попита обвиняващ вътрешен глас.

Бо знаеше отговора, но не му допадаше.

Бе разочарован, защото за миг си бе позволил да фантазира. За себе си, Джордан и Спенсър. Позволил си бе да мечтае, че присъствието му е желано от жената, която живее без съпруг, и от момченцето, копнеещо за баща си.

За миг си беше представил, че отново има семейство…

Ала това не бе неговото семейство.

Джордан не беше жената, за която той още скърбеше.

Спенсър не беше неговият син.

Илюзорният му свят се разби като крехко стъкло. Той извърна поглед от детето към младата жена, която не беше негова майка.

— Мислех, че е твой син — каза простичко.

Тя поклати глава, но не се впусна в обяснения. Спенсър пък беше зает с унищожаването на сандвича и не забеляза погледа, който си размениха възрастните.

В този момент Бо си даде сметка, че не само той е напрегнат и неспокоен. Несъмнено бе обременен от миналото. Но и с Джордан ставаше нещо нередно. Тя нервно чупеше пръсти, през няколко секунди поглеждаше часовника си… като че ли чакаше нещо.

Ако се съди по погледа, който хвърли на сакото му, окачено на дръжката на вратата, може би с нетърпение очакваше той да напусне дома й. Бо се изправи и промърмори:

— Предполагам, че си имаш работа.

— Ти също. — И Джордан се изправи.

По лицето на Спенсър се изписа разочарование:

— Наистина ли трябва да си тръгнеш?

— Наистина — отговори Бо и усети как сърцето му се сви. — И така… доскоро.

— Ще дойдеш ли пак?

Той беше поразен от радостните пламъчета, които заблещукаха в очите на малчугана. Не възнамеряваше да се върне в този дом. Просто бе изрекъл баналната фраза за сбогуване.

Никога повече нямаше да види нито жената, нито момчето.

— Разбира се — промърмори и погледна Джордан, ала изражението й беше непроницаемо.

— Кога? Защото скоро ще се върна у дома — настояваше момченцето.

— Кога заминаваш?

— Когато мама дойде да ме вземе. Тя е…

— Тя ще дойде много скоро — намеси се Джордан. — Но може би преди заминаването на Спенсър с теб отново ще се видим. Нали, Спенсър?

Бо знаеше, че е неискрена. Тонът й беше на човек, който гледа да успокои дете, предявяващо неосъществими желания.

Внезапно установи, че поведението й го дразни. Реакцията му бе необяснима, тъй като именно той не желаеше да продължи връзката. Но Джордан явно приемаше за дадено, че повече няма да общуват. Че ако отново се срещнат, ще бъде съвсем случайно. Странно защо, ала това му бе неприятно.

— Ако още си тук, когато другата седмица се върна от пътуването, може да отидем в зоопарка — чу се да казва на момченцето.

— Тримата ли? — разочаровано попита то.

Бо погледна Джордан:

— Ако Джордан е заета, ще отидем само двамата с теб.

Тя поклати глава:

— Предложението не се приема. Искам да кажа, че… — Не довърши изречението. — Знаеш ли какво, Бо? Обади ми се, за да се уговорим.

Очевидно бе намерила начин да се отърве от него.

— Непременно — отвърна, взе чинията си и я остави в умивалника.

— Не си прави труда — смутено избърбори тя. — Остави я там, после ще заредя съдомиялната машина.

Изглежда изгаряше от нетърпение той да напусне жилището й. „Добре, тръгвам си!“ — помисли си Бо, ала го гризеше любопитство. Питаше се защо Джордан изведнъж толкова се разбърза, защо стоеше като на тръни. Държеше се така, сякаш се страхуваше той да не похити детето.

— Не ме изпращайте. Довиждане, братле — каза Бо и помилва малкия по главата. Обърна се към Джордан и добави: — Благодаря за вечерята.

Младата жена промърмори нещо, но той не чу думите й, защото побърза да затвори външната врата.

Четвърта глава

В неделя следобед Джордан за пръв път се осмели да излезе заедно със Спенсър. Налагаше се, защото бяха останали без хляб и яйца. Освен това беше решила да купи и продукти, които децата харесват. Натурални сокове, плодово желе…

О, и от онези полуфабрикати с макарони и сирене.

Като си помисли, че изпита облекчение, когато малчуганът поиска да закуси макарони със сирене! Каза си, че разполага с всички продукти, но почти веднага осъзна, че е сгрешила. За нейната рецепта бяха необходими трицветни макарони, два вида френско сирене и препечени и счукани лешници.

Очевидно Спенсър бе свикнал с онези макарони в кутия, придружени с прахообразна оранжева смес, която след разреждането се превръщаше в доматен сос.

— Защо пътуваме толкова дълго? — озадачено попита той, надничайки от задната седалка. — Няма ли наблизо супермаркет?

„Защото не искам да срещна някой познат, когато си с мен — мрачно си каза тя, докато шофираше по улиците на непознат квартал, от двете страни, на които се намираха ресторанти и магазини на познати фирми — «Уол март», «Таргет», «Бъргър кинг». — Навярно някъде наблизо има и супермаркет.“

След няколко минути вече паркираше пред големия магазин. Паркингът беше почти пълен, но най-вероятно колите бяха на непознати. Когато пазаруваше в Джорджтаун, тя познаваше продавачите в супермаркета и често срещаше съседи и познати.

Слязоха от колата. Слънцето напичаше асфалта, който сякаш трептеше в маранята. Джордан избърса потта от челото си; съжали, че трябва да крие Спенсър от всички, иначе можеше да го заведе във фитнес клуба и да поплуват в басейна.

„Жизненоважно е никой да не разбере, че той е тук!“ Отново си спомни предупреждението на Фийби и отново я побиха тръпки.

„Какво става? — запита се за кой ли път. — Защо не мога да се свържа с нея, откакто в петък вечерта остави Спенсър при мен?“

И как така приятелката й още не се е обадила? Нима не се интересува от детето си? Не иска ли да разговаря с него, да го успокои, че скоро ще дойде да го вземе?

Джордан стотици пъти си припомни разговора с Фийби, опитвайки да открие ключ към загадката. Приятелката й бе казала, че съжалява, задето я въвлича в тази история.

В каква история? Очевидно Фийби наистина се страхуваше, явно ставаше въпрос за нещо опасно. Което поставяше на карта живота на много хора.

Джордан се огледа, почти очаквайки да срещне погледа на човек, който я следи.

Ала не забеляза нищо необичайно.

През този горещ неделен следобед никой не обръщаше внимание нито на нея, нито на Спенсър. Може би изглеждаха като майка и син, които са дошли да напазаруват.

Понечи да хване малчугана за ръката, но той се отдръпна. Джордан си каза, че не бива да му се сърди, обаче й стана неприятно — спомни си как снощи хлапето от пръв поглед беше харесало Бо.

Напомни си да не върви прекалено бързо, както й беше обичай, иначе Спенсър трябваше да тича, за да се движи редом с нея. Пък и не беше свикнала с този вид пазаруване. Отиваше в супермаркета само за да купи необходимите продукти за организирането на едно или друго празненство или да попълни оскъдните хранителни запаси в дома си. Помисли си, че днешното преживяване може би ще бъде интересно и… дори поучително.

— Ако видиш нещо, което харесваш, само ми кажи — обърна се към Спенсър, докато вкарваше количката през електронната бариера, с наслада усещайки полъха на хладен въздух.

— Харесвам ей тези — веднага каза момченцето и посочи щанда с шоколадите.

Джордан сложи в количката два пакета скъпо кафе, което през този ден се продаваше с намаление, и се усмихна:

— Обичаш шоколад, така ли? Не познавам човек, който да не си пада по шоколада. Хайде, скъпи, вземи си един-два.

Спенсър сграбчи толкова шоколадчета, че щяха да стигнат да се почерпят цяла орда малчугани, и ги пусна в количката. Джордан нерешително поклати глава:

— Майка ти разрешава ли ти да ядеш шоколад?

— Разбира се. Непрекъснато. Понякога закусвам с шоколад — отговори малчуганът и я погледна в очите.

Тя едва се сдържа да не се усмихне. Умник е този неин кръщелник!

— Добре, вярвам ти. Да продължим с другите покупки.

Докато се движеха в магазина, Джордан научи, че децата трябва да се хранят с полуфабрикати, приготвени с консерванти. Поне така твърдеше Спенсър.

„Вероятно майка му не допуска той да се тъпче с нездравословни храни“ — помисли си, докато хлапето се мъчеше да я убеди, че винаги преди лягане изяжда по един голям сладолед, гарниран с шоколадови бонбончета „М&М“, и изпива голяма чаша с шоколадово мляко.

Все пак купи голяма кутия сладолед, любимите бонбончета и две опаковки шоколадово мляко.

Купи още замразена пица с пакетчета доматен сос, въпреки че смяташе за ненадмината своята домашна пица, приготвена с пресни домати и уханни подправки.

Купи консерви с печен боб, преструвайки се, че не забелязва пакетите с едър зрял фасул, който накисваше от вечерта, а на другия ден готвеше с бекон.

Купи макарони със сирене — полуфабрикат, плодово желе и кутии със сокове, които очевидно съдържаха предимно захар и вода.

На касата позволи на Спенсър да си избере няколко вида бонбони и дъвки, защото той й каза, че майка му винаги му ги купува.

Когато с Фийби бяха малки, често си представяха какви майки ще бъдат. В крайна сметка решиха, че ще разрешават на децата си да вечерят със сладкиши и да закусват с пица, да носят къси панталони през март, ако времето е ненормално топло, а вечер да си лягат, когато пожелаят. Зарекоха се, че няма да повтарят грешките на родителите си и да ограничават децата си с поредица от безсмислени правила.

Докато подреждаше покупките на касата, си помисли, че или Спенсър лъже, или Фийби е вярна на обещанието, дадено преди толкова много години. Подозираше, че второто е прекалено невероятно, ала й доставяше удоволствие да поглези хлапето. Спенсър не беше тъжен и не се мръщеше, за пръв път, откакто…

Откакто Бо Съмървил вчера напусна жилището й.

Само при мисълта за този мъж лицето й пламна. След като неканеният гост си отиде, тя се упрекна, задето изобщо го е поканила. Ала когато най-сетне си легна, изтощена от предишната безсънна нощ, веднага заспа и се пренесе в страната на сънищата… където я чакаше Бо.

Присъни й се, че се любят, а когато внезапно се събуди, още усещаше жарките му устни върху своите, чувстваше пръстите му върху голата си плът.

След няколко секунди се върна към действителността и разбра какво я е събудило.

Спенсър крещеше неудържимо, гласът му се носеше от стаята за гости от другата страна на коридора. Очевидно сънуваше кошмар. Когато тя се втурна в стаята, момченцето отново се унасяше в неспокоен сън. Джордан дълго седя до леглото му, без да включи осветлението; не знаеше дали сърцето й бие лудо заради писъците на детето, или заради съня й, в който се любеше с Бо.

— Джордан, ще ми купиш ли книжка с комикси? — Гласът на Спенсър я върна към действителността. — Моля те.

Той посочваше щанда за печатни издания, стратегически разположен до касата.

— Майка ти купува ли… — подхвана Джордан, но малчуганът вече усърдно кимаше. „Да му се не види, защо ли питам? — помисли си тя. — Няма значение какво му разрешава майка му, защото сега я няма. Детето е поверено на мен, аз отговарям за него. Трябва да му осигуря някакво занимание за следобеда, след като не можем да отидем на кино или в зоопарка.“

— Вземи си две — каза на Спенсър. — Като се приберем вкъщи, ще почетем.

Взе и два вестника за себе си — неделните броеве на „Уошингтън Поуст“ и „Ню Йорк Таймс“.

Отначало се абонира за неделните вестници, но се отказа, защото никога не разполагаше с достатъчно време да ги прочете. През дните, в които нормалните хора почиваха, тя имаше най-много работа, а когато най-сетне се прибереше у дома, капнала от умора, не изпитваше никакво желание дори да разгърне вестник голям колкото телефонния указател. През цялата седмица се канеше да го прочете, но неизменно го хвърляше в контейнера за отпадъци в събота, когато предстоеше да излезе следващият брой.

Днес със сигурност щеше да има време за четене. Нищо чудно дори да прочете и двата вестника, докато Спенсър прелисти купчината книжки с комикси, които току-що беше натоварил в препълнената количка.

Като излязоха от супермаркета, Спенсър с длан засенчи очите си от слънцето и промърмори:

— Все едно сме в пещ.

— Ужасно е, миличък. Щом се качим в колата, ще включа климатика. Вкъщи също е прохладно.

— Веднага ли се връщаме? — разочаровано попита момченцето.

— Какво си намислил?

— Да отидем в зоопарка, а? Бо каза…

— Бо днес го няма — прекъсна го Джордан. — Освен това спомена, че излиза в отпуска. Спомняш ли си?

— Ама той обеща да ме заведе в зоологическата градина.

— Да отидем заедно — предложи тя.

— Днес ли?

Джордан погледна количката, препълнена с продукти, върху които бяха нахвърляни книжките с комикси и вестниците:

— Смятах да се приберем у дома и да почетем.

— Да почетем ли? — повтори малчуганът, сякаш беше предложила с четка за зъби да изтъркат пода.

— Не искаш ли да прочетеш новите книжки?

— Не! Искам в зоопарка.

— Но…

— Заедно с Бо.

— Спенсър… — Тя отчаяно въздъхна. Каза си, че той още е много малък, пък и вероятно му е ужасно скучно. Трябва да го накара да забрави Бо и зоопарка… и да не мисли за майка му! Тази сутрин непрекъснато я разпитваше за Фийби, интересуваше се кога ще дойде да го вземе и защо така внезапно е заминала.

— Искаш ли да отидем на кино? — попита импулсивно.

— На кино ли?

— Точно така. Ще закараме продуктите у дома, защото някои трябва да се приберат в хладилника, после ще отидем да погледаме някой филм.

— Например кой?

— Ще прегледаме програмата и ще решим…

— Не обичам филми с пирати — прекъсна я той.

— Добре. И аз не ги обичам. Ти избираш.

Малчуганът се замисли.

Джордан също. Знаеше, че никой няма да ги види в затъмнения киносалон, следователно момчето щеше да е в безопасност.

До гуша й беше дошло да играе ролята на таен агент. Най-странното обаче беше, че й се струваше как опасността ги дебне на всяка крачка. Усещането я изнервяше.

„Виновна е Фийби — помисли си. — Тя ми го внуши.“

Но дали наистина беше така? Дали не е вложила друг смисъл в думите на приятелката си? Дали пък Фийби не преувеличаваше, когато каза, че е въпрос на живот и смърт да остави Спенсър на нейните грижи?

Но като си спомни отчаянието на приятелката си и измъченото й лице, тя сама отговори на въпросите си.

* * *

В неделната привечер Бо се настани на тъмночервеното кожено канапе в дневната и реши да погледа телевизия. Климатичната инсталация работеше, но в жилището бе необичайно топло. Той се запита дали да не се обади на управителя на сградата и да съобщи, че устройството е повредено.

Просторният апартамент, който беше взел под наем, се намираше в четириетажна тухлена сграда недалеч от площад Дюпон. Жилището напълно го задоволяваше — беше чисто, просторно и функционално.

Като архитект имаше набито око и бе забелязал, че не само стаите, ами и мебелите са с правилни геометрични форми. Декораторът бе избрал съвременен стил с много никелирани и стъклени повърхности. Бо неволно сравняваше обзавеждането със старинните мебели в родния си дом, радващи окото с изящните си линии и прекрасни тапицерии, които бяха много по-красиви от модернистичните канапета и масички.

Не, определено обзавеждането не беше по вкуса му, но в края на краищата само временно обитаваше този апартамент. Рано или късно щеше да си купи къща и да пренесе от Луизиана любимите си мебели и вещи. Само че още нямаше нито време, нито желание да се заеме с търсенето на подходящ дом.

Облегна се назад и замасажира вратните си мускули — беше прекарал целия ден пред компютъра в кабинета си. Сега единственото му желание бе да си отпочине. Взе устройството за дистанционно превключване на каналите и отхапа от сандвича, който се беше купил заедно с неделните вестници, когато се прибираше от работа.

Запревключва каналите, но все попадаше на скучни предавания и на сантиментални филми. По един от каналите предаваха турнир по голф. Той се загледа в екрана и си помисли, че отдавна не е стъпвал на игрището за голф. Не е зле да вземе стиковете си и да се поупражнява по време на отпуската. Къщата на брега на океана се намираше в близост до едно от най-хубавите игрища за голф на Източния бряг.

Повторно отхапа от сандвича, който му се стори ужасно безвкусен — май трябваше да си вземе с шунка вместо с пуешко месо. Всъщност всичко, което хапнеше днес, му се струваше безвкусно в сравнение с прекрасното ястие, приготвено от Джордан. Андрея Макдъф имаше право — тази жена наистина беше превъзходна готвачка.

Андрея! Беше обещал днес да й телефонира, за да й съобщи дали е подготвил документацията, необходима й да подаде молба за жилищно строителство. През целия ден работи върху нейния проект, за да го привърши преди заминаването си за Северна Каролина, и резултатът беше налице. И слава богу, защото Андрея Макдъф не понасяше някой да противоречи на желанията й.

След като довърши сандвича, той посегна към слушалката на безжичния телефон, поставен на масичката до канапето. Най-добре още сега да се обади на Андрея, след като предстоеше да й съобщи хубава новина.

Набра номера, като се питаше дали тя ще бъде у дома. Ала Андрея се обади още след първото позвъняване.

— Бо! Колко се радвам да те чуя! — произнесе с типичния си южняшки акцент. — Как се справяш с маловажните неща в живота?

— Прекрасно, Андрея, но още по-добре се справям с важните. Ще ти предоставя необходимата документация, преди да замина на почивка.

— Бог да те поживи, Бо!

В продължение на няколко минути обсъждаха промените, които тя беше помолила да залегнат в плана. Бо обеща до двайсет и четири часа да й предостави книжата за подпис. Тъкмо когато възнамеряваше да затвори телефона, Андрея каза нещо, което го стресна:

— Ще издадеш ли закъде заминавате с Джордан? Или държиш да го запазиш в тайна.

— Джордан ли? — избухна той. — Как ти хрумна, че заминаваме заедно?

— Тази сутрин позвъних в службата й да поръчам специалитети за градинското празненство, което ще устроя тази седмица, и съдружникът й ми каза, че тя е заминала. Намекна, че не е сама, и добави, че е било крайно време тя да си намери приятел.

— Е, може би наистина си е намерила, но не съм аз! — тросна се Бо. — Освен това не е заминала никъде.

В мига, в който го изрече, му се прииска да не беше го казвал.

— Така ли? — възкликна Андрея, тонът й подсказваше, че любопитството й е възбудено. — А ти откъде знаеш?

— Снощи се срещнахме — отвърна той. Предпочете да не навлиза в подробности за причината, която го беше отвела в жилището на Джордан, затова, усещайки, че тя чака обяснения, побърза да добави: — Вечеряхме заедно.

— Прекрасно. Какво е мнението ти за нея?

— Джордан е много мила. Много ти благодаря, задето ни запозна, обаче…

— Какво? Само не ми казвай, че не проявяваш интерес. Тя е красива, интелигентна, очарователна…

— Имаш право — кимна Бо.

Да, Джордан наистина притежаваше тези качества, както и много други. През деня той няколко пъти се хвана, че мисли за нея, макар да си даваше сметка, че за нищо на света не бива да се обвързва с тази жена.

— Тогава какво те спира? — настоя Андрея.

— В момента тя е прекалено заета, особено след като се грижи и за племенника си…

— Какъв племенник?

— Момченцето, което й гостува, се казва Спенсър. Всъщност не знам дали й е племенник, но останах с това впечатление. — Бо смръщи чело, опитвайки да си спомни какво бе казала Джордан, когато той се досети, че хлапето не е неин син. Сигурен беше, че малкият я нарича „лельо Джордан“…

Не, почакай. Така се нарече самата тя, когато разговаряше с момченцето. Спенсър се обръщаше към нея по име.

— И детето ли ще дойде? — попита Андрея.

— Не! От къде на къде ще идва с мен?

— Навярно сте възнамерявали да бъдете само двамата с нея, а сега се налага да промените плановете си. В крайна сметка…

— Андрея, повтарям, че не заминавам заедно с Джордан Къри и племенника й. Ще прекарам отпуската си сам! Наел съм вила на брега на океана в Северна Каролина и…

— Добре, де, вярвам ти — прекъсна го тя, което още повече го вбеси, защото очевидно изобщо не му вярваше.

Изведнъж си спомни какво беше казала преди малко. Съдружникът на Джордан обяснил, че тя е заминала с някакъв мъж. Спенсър определено не беше мъж, освен това двамата явно не възнамеряваха да пътуват извън града. Възможно ли е тя да си е взела отпуска, за да посвети вниманието си на малкия? Излъгала ли е съдружника си? И ако го е направила, каква е причината?

С големи усилия най-сетне успя да прекъсне разговора с Андрея. След като затвори телефона, седна на канапето и се замисли за Джордан Къри и за племенника й… ако Спенсър наистина й беше племенник.

От пръв поглед личеше, че помежду им няма топли чувства, както и че Джордан не знае как да се държи с малки деца.

Отгоре на всичко изглеждаше необичайно напрегната. Но не през цялото време, иначе би предположил, че е нервна по природа. Ту се държеше сърдечно, ту изведнъж ставаше враждебна, сякаш си припомняше онова, което я безпокои. Все пак не можеше да се отрече, че грижливо обмисляше отговорите на всеки негов въпрос и се наежваше като таралеж, възникнеше ли опасност да бъде разкрита.

„Да му се не види, какво й е на тази жена? — запита се той. — Едно е сигурно — каквото й да я безпокои, е свързано с малкия Спенсър.“

Може би тя го е осиновила.

А може би е неин син, ала тя не е споменала пред никого, че е самотна майка.

Не, този вариант отпада — невъзможно е да се скрие такова нещо. Джордан изрично беше подчертала, че детето не е нейно. Пък и Спенсър разказваше за родителите си, които живеели във Филаделфия.

Въпреки това Бо беше сигурен, че има някаква тайна, свързана със Спенсър, която Джордан не е споделила с него… нито дори със съдружника си.

Той тръсна глава и си каза, че е крайно време да приключи с тази история. Никога повече нямаше да се срещне с Джордан Къри, въпреки обещанието, което беше дал на Спенсър.

Спенсър…

Не!

„Можеш да кажеш на жена, че отново ще й се обадиш, макар да не възнамеряваш да го сториш, но е непростимо да излъжеш едно дете — упрекна се мислено. — Обеща му да го заведеш в зоопарка. Не е честно внезапно да изчезнеш.“

Още не можеше да си обясни защо на тръгване подхвърли поканата. А сега беше длъжен да изпълни обещаното.

Какво пък, може да телефонира преди заминаването си за Северна Каролина и да измисли някакво извинение, така че в крайна сметка да не отидат в зоопарка. Някакво гласче му нашепна, че постъпва подло, ала той се престори, че не го чува.

Когато се върне от пътуването, Спенсър несъмнено ще си е заминал за Филаделфия, а той, Бо Съмървил, ще е забравил опасното очарование на Джордан Къри.

Надяваше се да го забрави.

* * *

За изненада на Джордан филмът се оказа интересен. Естествено никога не би избрала да гледа анимационна комедия за пътуването на едно говорещо пиано до друга галактика, но неволно се смееше на комичните гегове заедно със Спенсър, който искрено се забавляваше. Седяха на последния ред в препълнения киносалон и си взимаха от пликовете с пуканки и бонбони.

Джордан се постара да влязат в залата, когато изключиха осветлението, а щом видя надписа „край“, предложи да си тръгнат. Хлапето не се възпротиви — и без това ужасно му се ходеше до тоалетната.

Което също представляваше проблем. Да му разреши ли да отиде сам в мъжката тоалетна или да го заведе в дамската? Докато излизаха от залата, тя си блъскаше главата над тази дилема. Как би постъпила една майка в подобно положение? Изведнъж си даде сметка, че няма избор — не биваше да го изпуска от поглед. Отвори вратата на кабинката, помоли го да побърза и остана да го чака отвън. Искаше й се да излязат, преди в тоалетната да влязат други жени. Беше избрала киносалон, който се намираше в едно предградие, и бе на двайсет минути път с кола от Джорджтаун, поради което се съмняваше, че ще срещне някой познат, но все пак не биваше да рискува.

„Господи, само ако знаех в какво се е забъркала Фийби!“ — помисли отчаяно.

— Спенсър? Какво става? — извика и почука на вратата, тъй като пред трите кабинки се образуваха опашки.

— Свърших. Вече излизам. — Той се помъчи да издърпа резето, но не успя.

— Спенсър? Не можеш ли да си отвориш?

— Опитвам се.

— Колко годишен е синът ви? — попита една от жените на опашката.

Тя понечи да обясни, че момченцето не й е син, но осъзна, че така само ще привлече вниманието на присъстващите.

— На четири — отвърна, приведе и се провикна през процепа между вратата и касата: — Спенсър, издърпай встрани металната пръчка.

— Опитвам се, но ми е много трудно.

Джордан погледна надолу и реши, че може би ще успее да пропълзи през процепа под вратата на кабинката. Миг преди да го направи, дочу изщракване и вратата се отвори.

— Слава богу! Тъкмо се канех да ти се притека на помощ — Наведе се да прегърне Спенсър, ала той се отдръпна.

Жената, която я беше заговорила, й прошепна:

— Моят син също е четиригодишен и напоследък не ми позволява да го прегръщам пред други хора.

Джордан учтиво се усмихна.

— Не съм й син! — заяви Спенсър на всеослушание.

Стомахът й се преобърна. Тя повлече хлапето към вратата, без да обръща внимание на протестите му, че непременно трябва да си измие ръцете, след като е бил в тоалетната.

Докато вървяха към колата, си каза, че не бива да се превръща в параноичка. За бога, защо се държи така, сякаш укрива престъпник?

Ала колкото и да опитваше, не можеше да прогони тревогата.

Питаше се защо Фийби изобщо не се обади. Ами ако е изоставила сина си и е избягала завинаги?

Какво ще стане с детето?

Пета глава

Когато предаването „Шейсет минути“ свърши, Бо изключи телевизора и се протегна. През целия следобед не беше мръднал от канапето, ала му беше приятно да си почива и да гледа телевизия. Бедата беше там, че всъщност не си почина. Явно не беше от хората, които могат да живеят без работа, и по цял ден да си губят времето.

Стана, отиде в кухнята, отвори хладилника и огледа няколкото бурканчета. Кетчуп, горчица, майонеза, масло, няколко бутилки бира и картонена кутия с храна от китайски ресторант, която стоеше в хладилника толкова отдавна, че той не си спомняше какво има в нея.

Извади я и я изхвърли в кошчето за смет, без да погледне какво съдържа. Какво не би дал, за да опита отново храната от предишната вечер, макар и претоплена…

Апетитът му се възбуди, само като си помисли за пилето по френски, приготвено от Джордан.

С нежелание си даде сметка, че апетитът му се възбуждаше, само като си помислеше за самата нея. През целия ден тя присъстваше в мислите му; казваше си, че не бива да я търси повече, само ще се обади на Спенсър…

Кого заблуждава? Разбира се, тя ще вдигне слушалката. Което пък означава, че ще проведат някакъв разговор. Може би днес тя ще бъде по-благоразположена. Може би помежду им ще припламне искра и двамата ще…

„Какви ги мислиш, Бо?“

Не искаше помежду им да припламне искра. Не искаше ново романтично обвързване. Стигаше му горчивият опит с Лиса. В крайна сметка осъзна, че само я използва, че не постъпва честно спрямо нея. Когато се разделиха, се помъчи да й обясни, че заслужава мъж, който е по-добър от него, с който ще изградят съвместното си бъдеще. Че не й трябва човек, чийто живот е разбит от трагичното минало.

Стисна зъби и се върна в дневната, като се стараеше дори да не поглежда телефона. Взе вестника и отново се настани на канапето.

Няма да телефонира на Джордан Къри. Поне не веднага. Чувстваше се прекалено уязвим.

Засега ще си остане вкъщи и ще чете вестник, опитвайки се да забрави Джордан и Спенсър.

Колкото и да е чудно, тактиката му се оказа успешна.

Докато не видя снимката на последната страница на раздела, посветен на новини от страната.

* * *

— Трябва ли да се изкъпя? — сънено избърбори Спенсър, когато Джордан го заведе в банята и пусна водата във ваната.

Тя нямаше представа какво да му отговори, Фийби не я беше инструктирала по този въпрос, пък и малчуганът не си беше играл навън. Ала устните му бяха боядисани в оранжево от консервираните спагети, които му беше поднесла за вечеря, а косата му беше на фитили, тъй като вероятно се беше залял с кока-кола.

— Да, трябва — отвърна строго, както би сторила всяка майка.

— Много съм уморен.

Наистина изглеждаше капнал от умора. А преди малко, докато седеше на масата, така клюмаше, че носът му едва не попадна в чинията със спагети.

За себе си тя беше претоплила пилето, приготвено вчера, но всяка хапка й напомняше за човека, за когото си повтаряше, че трябва да забрави. Още по-лошо бе, че при всяка възможност Спенсър говореше за Бо и за обещанието му да отидат заедно в зоопарка.

— Знаеш ли какво, изкъпи се набързо, после веднага ще си легнеш.

— Не искам да си легна! — запротестира малчуганът.

— Не се инати, капнал си от умора.

— Не е вярно. — Той прикри прозявката си, а Джордан побърза да свали тениската му, която също беше изцапана с оранжев сос. Помисли си, че ще се наложи после да я изпере. Всъщност няма да е зле да изпере и другите дрехи, които беше носил. Куфарът, който Фийби остави, беше претъпкан с всичко необходимо. Джордан се запита дали това означава, че приятелката й ще отсъства по-дълго.

Случващото се започваше да й действа на нервите. Единственото положително в цялата загадъчна история бе гостуването на Спенсър — за нейна изненада изпитваше удоволствие от присъствието му, особено след като той престана да се цупи всеки път, когато го погледнеше. Още не се беше отпуснал достатъчно, но на връщане от киното за пръв път си поговориха приятелски.

Но настроението му се промени, когато отново заразпитва за майка си. След като Джордан не му каза нищо ново, лицето му помръкна, пороят от думи секна.

Тя също искаше някой да отговори на въпросите й. Например още колко време ще трябва да се грижи за момченцето, чиято майка сякаш бе потънала вдън земя?

Понечи да свали гащетата му, но той се отдръпна и заяви:

— Мога и сам.

— Сигурен ли си?

Спенсър кимна, изчерви се и промърмори:

— Ще излезеш ли?

— Но…

— Не съм бебе, ще се изкъпя сам.

Джордан се поколеба:

— Можеш ли да измиеш шампоана от косата си?

— Разбира се.

— Добре. Обаче ме извикай, ако не успееш да се справиш — каза му и посегна да спре водата, тъй като ваната почти се беше напълнила.

В този момент чу звъненето на телефона. Изскочи от банята и се втурна към най-близкия телефонен апарат, който се намираше в нейната спалня. Знаеше, че на четвъртото позвъняване ще се включи секретарят, но ако се обажда Фийби, може би няма да остави съобщение.

Преди да стигне до спалнята, чу включването на телефонния секретар. Вероятно шумът от шуртящата вода бе заглушил предишните позвънявания.

Грабна слушалката и извика „Ало?“ тъкмо когато гласът й, записан на лентата, приканваше обаждащия се да остави съобщение. Последва изщракване, после прозвуча сигналът за свободна линия.

Който и да я търсеше, бе затворил.

— Да му се не види! — Тя тресна слушалката на вилката. Тръгна обратно към банята, но си спомни, че Спенсър я помоли да не влиза.

И още, че наскоро на телефона в кухнята бяха монтирали устройство, показващо от кой номер са я търсили.

* * *

Бо захвърли встрани слушалката на безжичния телефон, прекоси всекидневната и се доближи до прозореца. Невиждащо се втренчи в белия обелиск, който се очертаваше на фона на небето, обагрено в розово от лъчите на залязващото слънце. Сърцето му биеше до пръсване.

Миг преда да затвори, чу гласа на Джордан. Ала пръстът му вече машинално бе натиснал бутона за прекъсване на разговора. Не беше намислил какво да й каже, ако се обади, камо ли какво да продиктува на телефонния секретар.

Сега обаче знаеше, че тя си е у дома.

Прекрасно. А сега какво?

Мислено се върна към двете възможности, които му бяха хрумнали.

Да отиде в дома на Джордан и да я принуди да му разкрие истината за Спенсър.

Или да се обърне към полицията.

Здравият разум го съветваше да не се забърква — това е работа на органите на закона. Ала само преди миг, когато понечи да набере номера на местния полицейски участък, нещо го възпря.

Вместо да позвъни на ченгетата, се обади на Джордан.

Осъзнаваше, че постъпва неразумно, като се подчинява на импулса си. Та нали още снощи му беше направило впечатление, че момченцето се чувства неловко в присъствието на Джордан. А след като прочете дописката във вестника, разбра, че животът на малкия е в опасност.

Ала дълбоко в себе си не може да повярва, че Джордан представлява заплаха за хлапето. Нямаше представа как то е попаднало при нея. Даваше си сметка, че изобщо не я познава… и все пак не вярваше, че е способна да стори зло някому, камо ли на дете. Доверието му не се основаваше на факти, само на интуицията му.

И така, какво да предприеме?

Щом няма да се обади на полицията, непременно трябва да поиска обяснение от Джордан. Но ако се свърже по телефона и преценката му за нея е погрешна, Бог знае каква ще бъде реакцията й. Представи си, че избяга заедно с момченцето, или…

Или стори нещо по-страшно.

Не! Бо поклати глава.

Знаеше, че Джордан няма да стори зло на Спенсър. Нямаше представа какво е намислила, всъщност почти не я познаваше, но знаеше, че с нея детето е в безопасност.

Баба му често го хвалеше, че от пръв поглед умее да преценява хората. Разказваше наляво и надясно как като съвсем малък най-неочаквано захапал пръста на един новопостъпил чиновник в банката, а не след дълго този човек бил арестуван за незаконно присвояване на средства. Случилото се потресе всички в града, само бабата продължаваше да твърди как веднага е усетила нещо гнило в Чийвър — така се казваше чиновникът — щом дружелюбният по природа Бо от пръв поглед го е намразил.

Разказваше още как Бо упорито е отказал да се снима заедно с младата жена, станала съпруга на чичо му Кал. Бракът продължил само колкото тя да вкара съпруга си в огромни дългове, след което избягала с някакъв женен мъж.

— Нашият Бо — казваше често — не може да се преструва. Веднага показва дали харесва някого или не. А неприязънта му в повечето случаи е напълно основателна.

Бо си даваше сметка, че харесва Джордан Къри.

Вярно е, че не желае да започне връзка с нея, вярно е и това, че не й се доверява напълно, но за нищо на света няма да я предаде на полицията. Първо трябва да провери фактите.

И то лично.

* * *

Ободрена от горещия душ, Джордан се настани на удобното кресло в дневната и разгърна вестника, който беше купила следобеда.

Спенсър вече спеше дълбоко. Преди да се изкъпе, тя зареди пералнята, после включи телевизора, но установи, че не може да се съсредоточи. Непрекъснато се ослушваше, очаквайки телефонът отново да иззвъни.

Ала това не се случи.

Питаше се защо Бо не е оставил съобщение.

Одеве, когато тичешком отиде в кухнята, очакваше да види на екранчето на устройството номера и името на Фийби, не на Бо Съмървил. Очевидно той не обичаше да контактува с телефонни секретари. „Прав му път!“ — помисли си. Може би отново ще й позвъни, тогава тя ще измисли някаква причина повече да не се срещнат.

Лошото бе, че й се искаше да го види.

Като видя кой я е търсил, цялата се разтрепери, обзе я радостно предчувствие. Дори за миг си внуши, че не само тя е мислила за него, а и неговите мисли са били обсебени от нея.

Но бързо слезе на земята. Знаеше, че той се обажда, за да спази обещанието, дадено на Спенсър…

Тя поклати глава и разгърна вестника, като се помъчи да се съсредоточи върху новините. Къщата беше притихнала, чуваха се само бръмченето на хладилника и тиктакането на часовника, поставен на полицата над камината.

Два пъти прочете статията, посветена на предстоящото пътуване на президента в Близкия Изток, но не разбра нито думичка. Тъкмо когато реши да опита за трети път, пронизителен писък раздра тишината.

Джордан скочи на крака и хукна към стълбището.

Спенсър!

Спенсър пищеше.

Нещо лошо се е случило със Спенсър!

Ужасяващите мисли се блъскаха в съзнанието й. Какво да предприеме, ако в къщата се е промъкнал крадец? Ами ако някой се опитва да отвлече детето? Или, не дай Боже, да го убие?

Бе обещала на приятелката си да бди над сина й, да не позволи да му се случи нищо лошо.

Тичешком се втурна в стаята му, готова на всичко.

Освен за онова, което видя.

Спенсър лежеше по гръб и дълбоко спеше.

Озадачена, Джордан пристъпи по-близо до леглото, като се питаше дали не й се е причуло, или пък звукът е дошъл от телевизора или отвън. Само че телевизорът беше на долния етаж, а прозорците бяха плътно затворени.

Пък и снощи беше чула същия писък, когато малчуганът се беше събудил от някакъв кошмарен сън.

Може би и сега сънуваше кошмари.

Докато се взираше в него, той неспокойно се запремята в леглото и зашепна нещо.

Джордан се приведе още по-ниско.

Спенсър отново забърбори, стори й се, че чува думата „пилот“. Или „пират“.

След миг той изпищя още по-силно:

— Неее! Неее!

— Миличък! — Джордан го помилва по главата. — Няма страшно. Аз съм при теб. Шшшт.

Момченцето изплака:

— Не… моля те, недей…

— Спенсър, събуди се — прошепна тя. — Сънуваш кошмар.

Малкият отвори очи, погледът му изразяваше неописуем ужас.

— Беше само сън — опита се да го успокои Джордан и го помилва по страната. — Не бой се. Не е било наистина.

— Беше — измънка момченцето, което трепереше като лист.

— Какво ти се присъни?

— Пиратът — без всякакво колебание заяви той.

— Не е бил истински, миличък. Пиратите не съществуват.

— Само че този е истински. Много е страшен и лош, а на окото има черна превръзка.

„Черна превръзка! — мислено повтори тя. — Класическият образ на пират наистина е страшничък. Черна превръзка на окото, черна шапка, украсена с череп и кости, дървен крак или кука вместо ръка…“

Спомни си как следобеда Спенсър не искаше да гледа филм за пирати. В детството си, след като гледа анимация на „Питър Пан“, самата тя така се изплаши от капитан Хук, че се страхуваше да спи на тъмно.

— Пирати има само във филмите и по телевизията, Спенсър… — подхвана, но момченцето я прекъсна, като бурно запротестира:

— Не, не, истински са!

— Да, едно време наистина са съществували. Преди много години са нападали корабите и са ограбвали екипажа и пътниците. Но вече ги няма. — Много добре знаеше, че това не отговаря на истината, но предполагаше, че Спенсър говори за буканиерите от осемнайсети век, не за съвременните пирати.

— С мама и татко видяхме истински пират. Беше лош. Много лош.

— Спенсър…

Момченцето се сгуши под завивката:

— Идва за мен. Искам при мама… — Последните му думи бяха заглушени от ридания.

— Недей, миличък! — Джордан се приведе и го прегърна. Спенсър се наежи, но тя не го пусна. След няколко секунди усети как мускулите му се отпускат. Залюля го, като му шепнеше успокояващо, докато клепачите му запърхаха и той отново затвори очи. Ала когато на пръсти понечи да излезе от стаята, момченцето прошепна:

— Остани при мен.

Джордан изпита прилив на обич към него, усмивка озари лицето й. В отношението му към нея очевидно беше настъпил преломен момент. Бе постигнала важна победа. За пръв път той не я отблъсна.

— Добре — прошепна в отговор.

И изпълни обещанието си. Остана до леглото му дълго, след като той най-сетне се унесе в спокоен сън.

* * *

Докато се изкачваше по стъпалата пред къщата на Джордан, Бо си казваше, че е подготвен за всичко. Ала дълбоко в сърцето си знаеше, че се самозаблуждава.

Не беше подготвен да признае, че Джордан Къри е замесена в престъпно деяние. Изглеждаше невероятно като перспективата през нощта в града да се разрази снежна буря.

Поколеба се, като застана пред входната врата, по челото му се стичаше пот. Според метеоролога по телевизията тази вечер влажността беше почти сто процента, горещината беше непоносима. Той мечтаеше да бъде на брега на океана, да гази в прохладната вода, а свежият ветрец да милва лицето му.

Мечтата му скоро щеше да се сбъдне. След няколко дни заминава за Северна Каролина. Ще остави зад гърба си нетърпимата жега, горчивите спомени от раздялата с Лиса, работата…

Джордан Къри.

Спенсър.

И дописката, която току-що беше прочел.

Проклятие! Нищо чудно, че снощи Джордан беше като на тръни. Нищо чудно, че не благоволи да обясни кое е момчето и как се е озовало в дома й.

Той дълбоко си пое въздух. Каза си, че не бива да се колебае и да отлага. След онова, което бе научил от вестника, не можеше да замине, без да предприеме нещо.

Погледна часовника си. Наближаваше десет часът. Лампите на верандата бяха изключени, но през спуснатите завеси се процеждаше светлина. Навярно Джордан още не спеше.

Почука.

Чака само няколко секунди.

Вратата се отвори по-бързо, отколкото очакваше. Или Джордан е била в коридора, или бе изтичала от дневната.

Явно очакваше другиго, защото, като видя Бо, на лицето й се изписа изненада, която бързо бе заменена от подозрение, сетне от разочарование.

— Очевидно не си очаквала мен — с престорено равнодушие отбеляза той, сетне побърза да пъхне треперещите си ръце в джобовете на джинсите си, за да не се издаде.

— Всъщност не очаквах никого, но като чух позвъняването, си помислих, че… ами… не подозирах, че си ти — смотолеви накрая.

— Жалко, но наистина съм аз.

— Виждам. — Джордан не го покани да влезе, само враждебно го наблюдаваше, а големите й зелени очи блестяха в мрака. Носеше памучен къс панталон и бяла тениска без ръкави, които разкриваха повече от онова, което бе видял вчера… и повече от онова, което искаше да види днес.

Да му се не види! Искаше да забрави, че тя е прелъстителна жена. Искаше да забрави, че той е самотен мъж.

Не, онова, което наистина искаше да забрави, бе, че Джордан може би е замесена в ужасно престъпление. Да забрави, че е виждал Спенсър, и че е прочел онази дописка във вестника. Да забрави, че се е зарекъл да загърби любовта и романтиката…

Ала му бе невъзможно.

Не можеше да вземе в прегръдките си Джордан и да я целуне. Не можеше да даде воля на чувствата, които години наред беше потискал дълбоко в себе си.

Ето защо стори онова, за което беше дошъл.

— Може ли да вляза? — попита, успешно прикривайки вълнението си.

Джордан очевидно се изненада.

— Сега ли? — попита и поруменя, като се досети в какъв вид се е появила пред човек, когото е виждала само веднъж в живота си.

— Не бива да отваряш, когато ти звънят толкова късно, без да знаеш кой е — промърмори той.

— Зная, обаче, както вече споменах, очаквах някого. Не теб — добави натъртено.

— Преди малко ми каза нещо съвсем друго. Че…

— Много добре знам какво казах.

— Кого очакваше?

— Някого! — Тя вирна брадичка и го погледна в очите, сякаш го предизвикваше да продължи да я разпитва.

Бо си даваше сметка, че колкото и да настоява, няма да получи отговор, но машинално пристъпи към нея. Джордан не помръдна, а остана на прага. За миг той усети уханието на косата й.

Обзе го абсурдното желание да застане още по-близо до нея… достатъчно близо, че да я докосне. Достатъчно близо, за да целуне шията й, косата й, да вдъхне божественото й ухание.

Без да осъзнава какво прави, отново пристъпи напред.

Джордан отново не помръдна.

Бо вече беше пред вратата, но не прекрачи прага. Знаеше, че първо трябва да спечели доверието й.

— Налага се да поговорим за нещо, Джордан. Разреши ми да вляза. Моля те.

Тя присви очи и скръсти ръце на гърдите си, сякаш да се прикрие.

— Тъкмо си лягах… — промърмори.

— Къде е Спенсър?

Миг преди тя да извърне очи, Бо прочете уплаха в погледа й.

— Спи.

— Виж какво, наистина се налага да поговорим. Няма да отнеме много време. Може ли да вляза?

Джордан поклати глава и посегна към валчестата дръжка на вратата:

— Ами… моментът не е подходящ.

„Страхува се! — помисли си той. Видя как треперят ръцете й, как изведнъж тя заприлича на изплашено дете. Изненадващо за самия него, това го извади от равновесие. — Мисли, че съм дошъл да й причиня зло.“

Внезапно му се прииска да бди над нея, да я закриля — желание, което не беше чувствал от години. Откакто…

Откакто се запозна с Джинет.

Помъчи се да прогони тази мисъл. Джинет принадлежеше на миналото. А сега беше жизненоважно да мисли само за настоящето. И за Джордан.

Защото в мига, в който интуицията му подсказа да бди над тази жена, да й се довери и да спечели доверието й, Бо разбра, че тя е невинна.

Независимо от случилото се във Филаделфия, въпреки че не бе ясно защо момченцето е поверено на грижите й.

Сигурен бе, че съществува логично обяснение.

— Джордан, искам да ти помогна — каза едва чуто. — Няма да ти причиня зло, повярвай ми. Моля те, пусни ме да вляза, важно е.

Ала тя не помръдна. Изражението й остана все така враждебно.

— Защо смяташ, че ми трябва помощ? — попита колебливо.

Вместо да отговори на въпроса й, той повтори:

— Повярвай, ще направя всичко възможно да ти помогна.

— Нямам представа за какво говориш — отсече Джордан и понечи да затвори вратата.

Той протегна ръка да й попречи:

— Не затваряй. Моля те, кажи ми какво става. Може би заедно ще измислим изход от положението.

— Какви ги говориш? — учудено попита тя, ала изражението й му подсказа, че се преструва. Вероятно се досещаше, че става въпрос за Спенсър.

— Прочетох за него в неделния вестник. Като видях името му и че става въпрос за Филаделфия, се досетих…

Тя безмълвно впери поглед в него, поклати глава и сбърчи чело, като че ли се опитваше да проумее думите му.

— И още нещо — продължи Бо, като внимателно я наблюдаваше. — Поместена е и снимка. Него го няма на нея, но приликата с родителите му е поразяваща.

Джордан изглеждаше искрено озадачена. Отново понечи да затвори вратата и отново той й попречи.

— Бо, наистина нямам представа за какво говориш. Струва ми се, че бръщолевиш несвързано.

Той разбра, че няма избор, освен да й го каже направо. Всеки момент Джордан щеше да затръшне вратата под носа му. Дълбоко си пое дъх и заяви:

— Джордан, знам всичко. Знам, че момченцето, което спи в стаята за гости, е Спенсър Аверил. Известно ми е и какво се е случило с родителите му. Не зная само защо е тук и дали имаш пръст в убийството им.

* * *

Джордан изпита усещането, че е паднала в океана от висока скала и че бързо потъва.

Очертанията на предметите наоколо се размазаха, гласът на Бо сякаш звучеше отдалеч. Сякаш метален обръч стягаше гърдите й и й пречеше да диша, а когато опита да отстъпи назад, движенията й бяха като на забавен кадър.

Все пак успя да се отдалечи от него, от ужасните думи, които току-що беше изрекъл.

Краката й се подкосиха. Усети, че пада, видя, как Бо посегна да я хване.

В мига, в който възвърна равновесието си, най-сетне успя да си поеме въздух и объркано се огледа, като че ли отчаяно търсеше досег с действителността.

— Джордан, добре ли си?

Тя сякаш си беше глътнала езика.

— Не си знаела! Господи, не си знаела! — Той я хвана за раменете. Сред несвързаните мисли, които се блъскаха в съзнанието й, изплува една — че колкото и да е невероятно, не се чувства в опасност в присъствието на този непознат.

— Не — успя да прошепне. — Не знаех.

— Това е Спенсър Аверил, нали?

Джордан безмълвно кимна.

— Родителите му са били Рино и Фийби Аверил, така ли?

Били!

Думата й подейства като удар с юмрук, дъхът й отново спря, пред очите й притъмня, гърлото й пресъхна.

— Какво се е случило? — попита и се изуми от собствения си глас, който напомняше на грачене на врана.

— Според дописката във вестника вероятно двамата са били убити на борда на яхтата им. По-точно са били екзекутирани. Открили са труповете им близо до яхтата, но синът им бил изчезнал.

Убити. Екзекуция. Трупове. Изчезнал.

Джордан чуваше думите, но значението им й убягваше, сякаш Бо говореше на чужд език.

— От полицията предполагат, че и Спенсър е бил убит, но трупът му още не е изплувал на повърхността, Джордан. Трябва да ми кажеш как се озовал при теб и всичко останало, което знаеш.

— Аз… не знам абсолютно нищо… — Тя млъкна, краката й пак се подкосиха.

Бо отново протегна ръка да я подкрепи, сетне предложи:

— Ела да седнем.

Затвори външната врата и я заключи, после заведе Джордан в дневната и я настани на креслото. През цялото време тя имаше усещането, че наблюдава всичко отдалеч, че то не се случва с нея.

Най-добрата й приятелка е мъртва!

Фийби е мъртва!

Някой е посегнал на живота й.

Беше невъзможно и все пак бе истина. Джордан закри с длани лицето си и си спомни, че през онази нощ страхът на приятелката й беше почти осезаем. Възможно ли е оттогава да са изминали само четирийсет и осем часа?

— Каза ми, че е въпрос на живот и смърт — изрече с усилие, в гърлото й като че ли беше заседнала буца. — Но не подозирах, че…

— Не си знаела, че тя е в беда, така ли? — попита Бо.

Изведнъж Джордан осъзна, че той е коленичил пред нея и все така здраво стиска раменете й, вдъхвайки й увереност.

— Хрумна ми, че може би се е забъркала в някаква каша, но и през ума не ми мина, че… — Тя поклати глава, питайки се дали, ако знаеше истината, щеше да постъпи по друг начин.

— Приятелка ли ти беше?

Приятелка ли? Буцата отново заседна в гърлото й.

— Да, бяхме приятелки. Дори нещо повече. Израснахме заедно. После тя се омъжи, а аз се преселих в друг град… — Джордан дълбоко си пое дъх и се помъчи да се овладее.

— Кога за последен път я видя?

— В петък вечерта. Пристигна най-неочаквано заедно със Спенсър и заяви, че се налага да го остави при мен.

— За колко време?

— Изобщо не уточни. Всъщност не ми каза нищо, освен че не бива да споменавам пред никого за присъствието му в дома ми. — Тя погледна Бо в очите. — После се появи ти.

— Само аз ли знам?

— Че той е при мен ли? Да. Доколкото ми е известно, разбира се. — Джордан избърса насълзените си очи. В съзнанието й нахлуха картини, свързани с Фийби — спомни си как се люлееха на люлката в задния двор, как приготвяха сладки за коледното празненство на момичетата скаути, как си разменяха бележчици в часовете по обществени науки…

А сега приятелката й е мъртва? Как е възможно?

Най-голямата ирония бе, че само към Фийби можеше да се обърне, обземеше ли я сковаваща мъка. Сега скърбеше за нея, а нямаше на кого да се осланя. Дори родителите й ги нямаше — в момента бяха на борда на кораба, пътуващ към Аляска, беше объркана… и много, много самотна.

— Поразмина ли ти?

Нежният глас на Бо я изтръгна от печалните й мисли. Тя го погледна, но очите й бяха замъглени от сълзи.

— Не — измънка, след миг се озова в прегръдките му и се разрида безутешно.

Той я притисна до гърдите си и я помилва, както преди малко самата тя прегърна и помилва Спенсър. Също като малчуганът и Джордан отначало се възпротиви, сетне намери утеха в досега с друго човешко същество. Не познаваше този човек, не желаеше да го опознае, ала в този момент изпитваше отчаяна необходимост от присъствието му, каквато не бе чувствала към никого досега. Нямаше другиго, освен него.

Най-сетне риданията й стихнаха, ала тя усети, че й се повдига и че силите са я напуснали, сякаш става от легло след тежка болест.

Бо й подаде чиста носна кърпа. Носна кърпа ли? Жестът му я удиви и затрогна. Спомни си как Андрея Макдъф го беше нарекла „старомоден джентълмен от Юга“.

Носната кърпа беше идеално изгладена и от нея се носеше ухание на чисто… миризмата на самия Бо. Джордан допря до лицето си тъканта, просмукана с типичен мъжки аромат, за да не издаде чувствата, които неочаквано я обсебиха. Как е възможно тъкмо сега да я вълнуват подобни мисли?

— Трябва да отидем в полицията — промърмори, без да отдръпне кърпичката от лицето си, насилвайки се да се върне към жестоката действителност.

— Грешиш, Джордан.

Тя учудено го погледна:

— Защо?

— Фийби не се е обърнала към полицията, а е дошла при теб. Знаела е, че животът на най-близките й хора е в опасност, ала се е доверила само на най-добрата си приятелка, не на властите. Вероятно е имала основателна причина.

Джордан колебливо кимна. Бо имаше право. И все пак…

— Но от полицията издирват Спенсър. Самият ти го каза.

— Смятат, че той е бил убит заедно с родителите си, но трупът му още не е намерен. Помисли, Джордан — който и да е отнел живота на Рино и Фийби, знае, че синът им не е бил на яхтата. Убийците… или убиецът знае, че момченцето е живо и се укрива някъде.

— Смяташ, че престъпниците ще започнат да го издирват, така ли?

— Навярно това е било предположението на Фийби. Иначе нямаше да го повери на грижите ти. Сигурно си е казала, че на никого няма да хрумне да го потърси при теб.

— Вярно е — съгласи се Джордан. — Двете с нея отдавна поехме по различни пътища. Но въпреки че през последните години почти не се виждахме, винаги съм я смятала за най-близката ми приятелка, вероятно и тя е изпитвала подобни чувства към мен…

Гласът й пресекна, Бо окуражаващо стисна ръката й и промълви:

— Повече от очевидно е, иначе нямаше да ти се довери.

— Знаеше, че може да го стори, че заради нея съм готова на всичко. Обещах й, че няма да допусна и косъм да падне от главата на Спенсър.

— Ето какво мисля — докато не разберем повече подробности за случилото се, не бива да споменаваме пред никого за Спенсър. Това е най-сигурният начин да осигурим безопасността му. Никой не трябва да разбере, че той живее при теб.

— Ти вече знаеш — простичко каза младата жена, а изражението на Бо й подсказа, че я е разбрал, без да разговарят надълго и нашироко.

— Имай ми доверие, Джордан — промълви той. — Вярно е, че с теб се познаваме съвсем отскоро, но имаш думата ми, че няма да кажа на никого за хлапето.

Джордан отново потисна импулсивното си желание да се обърне за помощ или към Фийби, или към родителите си — тримата души, които й бяха опора в най-тежките мигове, след като Кевин я изостави.

Ала сега нямаше към кого да се обърне.

Освен към човека, който коленичеше пред нея. Сякаш отдалеч се чу да казва:

— Необходимо ми е нещо повече от честната ти дума, Бо. Трябва ми помощта ти.

* * *

Когато след около час излезе от къщата на Джордан и седна зад волана на джипа си, Бо погледна часовника на таблото и видя, че наближава полунощ. За миг го жегна чувство на вина, сетне си каза, че е било невъзможно да остане повече. Сигурен беше, че поне през тази нощ Джордан и Спенсър са в безопасност.

А на следващия ден щеше да се върне при тях. Беше й обещал.

Молбата на Джордан го завари неподготвен. Бе толкова поразен от уязвимостта й, че отговори утвърдително, без да знае или да се интересува каква ще бъде молбата й.

— Можеш ли утре отново да дойдеш? — попита го тя. — Много те моля… невъзможно е да изляза заедно със Спенсър, страх ме е да останем тук само двамата с него.

Бо кимна. И той се страхуваше — за живота й, за живота на момченцето. Толкова се страхуваше, че предложи да спи на канапето в дневната. Когато Джордан отхвърли предложението му, той изпита облекчение. След всичко случило се изпитваше необходимост да излезе навън, ако ще и само да поразмисли.

Неволно се беше замесил в ужасяваща история. Убити бяха двама души, животът на единствения им син може би беше в опасност. Задачата да бди над Спенсър и да се грижи за него в този травматичен момент беше прекалено тежка за една жена, изпаднала в шок от смъртта на най-добрата си приятелка.

— Непременно ще дойда — обеща на Джордан.

— Благодаря. Ти си единственият, който знае… единственият, с когото мога да говоря по този въпрос. Трябва да реша какво да предприема, да се посъветвам с теб.

Да се посъветва с него ли? Та самият той нямаше представа откъде да започнат, само знаеше, че засега не бива да се обръщат към полицията.

Преди да се разделят, решиха да поговорят повече на другата сутрин. Бо се надяваше дотогава съзнанието му да се е прояснило.

Докато шофираше към жилището си, той непрекъснато се прозяваше, беше капнал от умора. Ала дори когато си легна, остана напрегнат.

Непрекъснато мислеше за детето, което беше останало кръгло сираче, и за дилемата на Джордан Къри.

В един момент дори стана, подтикван от желанието да се качи на джипа и да се върне в дома й.

Единственото, което го спря, бе мисълта колко ще я изплаши, ако посред нощ позвъни на вратата й, особено след онова, което бе преживяла. Надяваше се тя да се е поуспокоила и да е заспала. Самият той също трябваше да поспи. Чакаше го тежък ден.

Докато часовете се нижеха един подир друг, той неспокойно се мяташе в леглото и обмисляше подробностите. Първо ще отиде в службата и ще довърши най-неотложните задачи, например документацията за къщата на Андрея Макдъф. Колкото до пътуването му… вилата на острова ще трябва да почака. Интуицията му подсказваше, че в този момент не бива да напуска града. Нямаше право да изостави Джордан и Спенсър, особено след като тя бе потърсила помощта му.

Даваше си сметка, че изпитва първично привличане и към жената, и към детето, а призори, малко преди най-сетне да се унесе в неспокоен сън, разбра, че мислено се е провъзгласил за техен пазител още преди тази вечер да отиде при Джордан.

* * *

С треперещи пръсти Джордан набра телефонния номер.

Най-учудващото бе, че го намери прекалено лесно. Обади се на „Справки“, съобщи на телефонистката името на абоната и града, в който живее той, и готово! — вече нямаше да се мъчи сама да оправи бъркотията.

Телефонът от другата страна на линията иззвъня няколко пъти.

Беше съвсем нормално. В края на краищата, отдавна минаваше полунощ.

Накрая някакъв сънен глас избърбори в слушалката:

— Ало?

Гласът беше непознат. За миг Джордан си помисли, че е сгрешила номера. Сетне си напомни, че от години не е разговаряла с този човек.

Прокашля се и попита:

— Кърт, ти ли си?

— Да — отвърна той, последва изщракване.

„Нима затвори?“ — запита се тя, после повтори:

— Кърт, ти ли си?

— Да, кой се обажда? — Този път в гласа му се прокраднаха гневни нотки.

— Джордан Къри.

Думите й бяха последвани от мълчание.

— Приятелката на Фийби — уточни, в същия момент човекът от другата страна на линията възкликна:

— Джордан!

Отново се чу изщракване. Вероятно Кърт прехвърляше слушалката от едната в другата си ръка.

— Научих за случилото се с Фийби — каза Джордан, сетне се задави от вълнение.

— Да, истински кошмар. — Гласът му беше хриплив и някак уморен, сякаш той и преди е имал подобно преживяване.

— Кой би могъл да стори това на нея и Рино?

— На тримата — поправи я той. — Тримата са били на яхтата. Още не са открили трупа на Спенсър, но…

— Кърт, именно затова се…

Джордан не довърши изречението, защото отново чу изщракването.

Изведнъж разбра каква е причината — телефонът се подслушваше.

„Да му се не види, защо се обадих? — упрекна се мислено. — Не биваше да го правя!“ Ала след като Бо си отиде, страхът и безпокойството надделяха. Съзнанието й бе замъглено, когато набра номера на Кърт.

— Чу ли изщракванията? — попита го.

— Телефонът ми не е наред. През целия ден чувам тези шумове. Вероятно горещината предизвиква електрически бури, поради които връзката е много лоша. — Той въздъхна, личеше, че е капнал от умора.

— Извинявай, че те събудих. Но… изведнъж се почувствах толкова самотна, не знаех към кого да се обърна. В момента нямам връзка с родителите ми, които пътуват с кораб към Аляска, брат ми работи в чужбина и… няма с кого да поговоря за случилото се.

„Освен с човек, когото почти не познавам“ — добави мислено.

Ала сега дори Бо си беше отишъл, оставяйки я сама със скръбта и страховете й.

— Няма нищо — отвърна Кърт. — И без това утре щях да намеря телефонния ти номер и да ти съобщя печалната вест. А ти как научи?

— От вестника.

— Нима? От местния вестник ли?

— Материалът е поместен в колонката за новини на „Асошиейтед Прес“ — обясни тя, без да обръща внимание на поредното прещракване.

— Нищо чудно. Рино е… беше доста известна личност.

— Вече има ли заподозрян?

— Не. От полицията предполагат, че убийството е свързано с някое от делата на Рино. Стотици пъти съм го предупреждавал да внимава кого представлява в съда. Знаех си, че ще загази заради отрепките, с които се забъркваше. Оказа се, че съм бил прав — опечалено добави Кърт.

— Кога ще бъде погребението?

— Отлага се, докато намерят Спенсър. — Той се прокашля, очевидно се стараеше да запази присъствие на духа.

Джордан се изкушаваше да му съобщи, че племенникът му е жив и е в безопасност в дома й.

Ала нещо й подсказа, че не бива да го прави.

Ами ако все пак прещракванията не са в резултат от гръмотевична буря? Ами ако телефонът на Кърт наистина се подслушва? Спомни си как бе прочела някъде, че ако е поставено подслушвателно устройство, човекът, набрал номера, чува изщракване или друг необичаен звук.

Каза си, че е стана жертва на въображението си, но не посмя да рискува. Не още. Поне не и тази нощ. Не и когато мислите й бяха така объркани под въздействието на скръбта и страха.

— Още веднъж извинявай — промърмори. — Опитай се да поспиш.

— Добре. Ще ти се обадя, за да ти съобщя деня и часа на погребалната церемония. Още ли живееш в Джорджтаун? Номерът ти вписан ли е в телефонния указател?

— Да — отвърна тя, а на ум добави: „Ще ми се да не беше!“.

Прекалено лесно успя да намери номера на Кърт с помощта на телефонистката от „Справки“. Вероятно щеше да го открие и чрез Интернет.

Ако някой подслушва разговора…

Бе казала името си, когато Кърт вдигна слушалката. Всеки, който пожелае, би могъл да се добере до телефонния номер и адреса й.

„Престани! — каза си, когато затвори. — Ставаш параноичка!“

Разбира се, телефонът на Кърт не се подслушва. Това не беше епизод от криминалните телевизионни сериали, по които си падаше баща й.

Това се случваше в действителност.

Най-добрата й приятелка беше мъртва.

Джордан отново се разрида и захвърли безжичния телефон в другия край на помещението.

Шеста глава

Тя мислено се поздрави, задето вчера бе купила от супермаркета пакет силно кафе. Още нямаше девет сутринта, а вече бе изпила две канички от ароматната течност.

Може би кофеинът й въздейства или още бе под влиянието на преживяния стрес, ала не се чувстваше уморена след безсънната нощ, която прекара. Знаеше, че й предстои тежък ден. Нямаше друг изход, освен да се въоръжи със смелост и търпение, за да издържи изпитанието.

След като приключи разговора с Кърт, през цялата нощ ту избухваше в ридания, ту прелистваше вестниците, гледаше новинарските емисии по телевизията или влизаше в Интернет, търсейки нова информация за двойното убийство във Филаделфия.

В новинарските емисии на Си Ен Ен и Ен Би Си не споменаха нито дума за Фийби и Рино. В крайна сметка Джордан се отказа и от мрежата — трудно се свързваше с „търсачките“, а когато най-после осъществеше връзка, намираше само препратки към град Рино в Невада и телевизионния сериал „Приятели“, в който една от героините се нарича Фийби.

Но докато прелистваше вестниците, се натъкна на дописката, която бе споменал Бо, придружена от неясна снимка на убитите съпрузи. Според надписа отдолу фотографията е била заснета на някакъв благотворителен бал, състоял се преди една година.

Въпреки че снимката беше поразмазана, веднага ставаше ясно как Бо се е досетил, че Спенсър е дете на съпрузите Аверил. Момченцето беше взело най-хубавото от красивата си русокоса майка и мъжествения си тъмнокос баща.

Джордан подозираше, че приятелката й се е влюбила в Рино Аверил само заради привлекателната му външност. Този човек не притежаваше други качества, само дето беше много богат, ала Фийби не беше от жените, които се омъжват за пари.

Рино беше адвокат, специализирал се в криминални дела, и единствен наследник на богата стара фамилия. Когато се ожени за Фийби, и двамата му родители вече бяха починали, той нямаше братя или сестри. По-късно Фийби обясни на Джордан, че именно затова решили да се оженят тайно, вместо да устроят пищна сватбена церемония. Майка й беше починала много отдавна, а баща й не разполагаше със средства за подобна венчавка.

Въпреки това Джордан малко й се обиди, че дори не й е намекнала за предстоящата сватба — съобщи й, че се е омъжила, едва след като се върна от сватбеното пътешествие на Карибите. Едва сега Джордан си даваше сметка, че това е бил първият признак за разрива в дългогодишното им приятелство.

Казваше си, че и самата тя има известна вина, задето е допуснала да се отчуждят през изминалите няколко години. Много по-лесно беше да се отдаде на работата си и да се опита да забрави миналото, вместо поне веднъж месечно да пише или да се обажда на приятелката си, с която вече нямаха общи интереси. Фийби беше господарка на голямата си къща в предградията на Филаделфия, занимаваше се с благотворителност, имаше дете…

И съпруг. Също като Кърт и Джордан подозираше, че въпросният съпруг се е забъркал в някакви незаконни сделки, заради които е бил убит заедно с жена си.

Авторът на вестникарската дописка тактично наричаше Рино „уважаван адвокат, макар и с противоречива репутация“. Бе защитавал известни жестоки и хладнокръвни убийци, някои от които беше спасил от електрическия стол благодарение на умело приложени юридически трикове. Джордан често се питаше не го ли гризе съвестта, че благодарение на него опасни престъпници се разхождат на свобода. Питаше се още как Фийби живее с него.

А сега в съзнанието й се натрапваше въпросът дали наистина не е засегнал интересите на някого, който е решил да отмъсти не само на него, но и на цялото му семейство.

Гневът и безсилието й, предизвикани от смъртта на Фийби се смесваха с неописуема скръб. Плачеше не само заради себе си и загубата си, но и заради Спенсър. Измъчваше я мисълта каква ще бъде съдбата му. След като от полицията разкрият престъплението, отнело живота на родителите му, и тя съобщи, че момченцето е живо, трябва да се вземат решения относно бъдещето му.

Вероятно Рино и Фийби имат завещания. Разбира се, като адвокат той вероятно е уредил тези формалности. Например кой ще бъде настойник на Спенсър, ако родителите му починат. Тя беше сигурна, че името й не фигурира в завещанията им. Рино винаги я гледаше отвисоко. Едва ли би приел да я обяви за настойница на единствения си син, въпреки че тя беше кръстница на Спенсър.

Всъщност той изобщо не подозираше този факт. Фийби, която беше католичка, кръсти невръстното си дете в църквата в родния си град по време на едно от посещенията си при баща си, когато Рино не я придружаваше. Обясни на Джордан, че съпругът й не е религиозен и не държи синът му да принадлежи към което и да било вероизповедание. Нямало да се възпротиви, ако, като порасне, Спенсър реши да стане католик, ала не искал да го кръщава.

Очевидно Фийби не бе готова да се отрече от вярата, в която я беше възпитала майка й — ревностна католичка, която беше починала много млада от рак, а към края на живота си намираше утеха само в религията. Заедно с приятелката си Джордан беше до леглото на болната, когато й дадоха последно причастие, и видя колко успокояващо й подейства ритуалът. Може би затова Фийби толкова държеше мъничкият й син да не бъде лишен от първото причастие.

Кръщенето беше импровизирано, поне така си помисли Джордан. С Фийби бяха тръгнали да обядват в ресторант, изведнъж приятелката й заяви, че отец Ралф ги чака в църквата „Сейнт Кристофър“. Благият възрастен свещеник, който познаваше и двете от детството им, с радост кръсти Спенсър; Джордан, която притискаше бебето в прегръдките си, бе поласкана, че е била избрана за негова кръстница.

Нямаше значение, че церемонията беше тайна, а бебето носеше гащеризонче вместо старинна дантелена роба. Важното бе, че Фийби й показа как още цени приятелството им. Наистина бракът й с Рино бе предизвикал отчуждаване помежду им, но Фийби още държеше на нея и я обичаше като сестра. Доказателство бе, че тогава я превърна в негова духовна майка, а само преди два дни й повери живота му.

Въпреки това Джордан знаеше, че Рино никога не би се съгласил тя да стане настойница на сина му, ако нещо се случи на двама им с Фийби. Вероятно бяха избрали семейна двойка от неговото аристократично обкръжение, която да поеме грижите за момченцето.

А може би са определили Кърт за негов настойник. Ако не я лъже паметта, той е женен, с две големи деца и притежава преуспяваща компания в Питсбърг. Може би ще бъде определен за попечител на Спенсър…

Мислите й непрекъснато се връщаха към Кърт — ту съжаляваше, че му телефонира, ту — че не му разкри истината. Очевидно беше много разстроен от новината за смъртта на сестра си и зет си. И той като полицейските служители мислеше, че трупът на племенника му още не е изваден от водите на реката.

„Трябва отново да му позвъня — помисли си. — Редно е да му кажа, че Спенсър е жив.“

Само че Фийби я беше предупредила да не казва на никого, че момченцето е при нея. Снощи Бо бе повторил предупреждението.

„Но на Кърт мога да вярвам. Та нали в момента се доверявам на един непознат. На човек, който дори не познава Фийби.“

Само че нямаше избор. Бо сам се беше включил в този безумен сценарий.

Ако сега се обади на Кърт, не само ще пренебрегне съвета на Бо, но ще наруши обещанието, което беше дала на Фийби, и което възнамеряваше да спази, въпреки че приятелката й беше мъртва…

Седна до масата в кухнята, избърса сълзите, които отново се стичаха по страните й, и машинално разбърка млякото в поредната чаша силно кафе. В този момент чу стъпки на горния етаж.

„Божичко, Спенсър се е събудил!“ — помисли си и изтръпна.

Страхуваше се от този момент, макар да знаеше, че неизбежно ще настъпи. Изобщо не възнамеряваше да му съобщи трагичната вест за родителите му, ала се боеше, че като я погледне, той ще разбере.

Момченцето, което още носеше любимата си пижама с „бейзболни“ мотиви, влезе в кухнята и сънено примижа срещу слънцето. Джордан усети, че сърцето й се къса.

— Хей, как спа? — насили се да попита и с изненада установи, че гласът й не трепери.

— Добре.

— Искаш ли мюсли? Имаш богат избор — добави, като си спомни как вчера в супермаркета препълни количката. — Какво предпочиташ — „Граф Чокула“ или „Полковник Крънч“?

— Не е полковник, а „Капитан Крънч“ — поправи я малкият и се прозина. — Той ми е любимият.

— Закуската ще ви бъде поднесена след броени минути, сър. — Тя отиде да вземе кутията с мюсли. Спомни си как като дете не й разрешаваха да закусва подсладени овесени ядки. Майка й твърдеше, че тази храна е нездравословна, пък и сутрин Джордан никога не беше гладна.

Докато приготвяше закуската на Спенсър, машинално сдъвка няколко мюсли. Сетне, без да мисли, приготви една порция и за себе си и седна до малчугана.

— А ти защо ядеш моята храна? — попита той и учудено я зяпна.

— Защото съм гладна — излъга Джордан.

Истината бе, че откакто научи трагичната вест, непрекъснато й се повдигаше. Ала изпитваше необходимост да прави нещо. Каквото и да било, стига да не се издаде пред момченцето, което не подозираше, че е останало кръгло сираче.

— Смятах, че ядеш само онези… как им казваха… здравни храни.

— Казват се „здравословни“ — машинално го поправи тя, сетне добави: — И не ги консумирам винаги.

— Да, да. Виждам как се тъпчеш само със зеленчуци и се наливаш с кафе.

— Вчера в киното похапнах и бонбони заедно с теб — напомни му Джордан.

— Вярно, бе! — Малчуганът я изгледа с уважение, сякаш си казваше, че не е толкова загубена, колкото изглежда.

Двамата замълчаха. Джордан се насили да преглъща храната, въпреки че от скръбта сякаш буца беше заседнала в гърлото й. Изведнъж усети, че е капнала от умора. Единственото й желание беше да се сгуши в леглото си и да лее сълзи за приятелката си.

Ала бе принудена шеговито да разговаря с момченцето, което не подозираше, че никога повече няма да види майка си.

Като в просъница чу как Спенсър попита:

— Бо ще ме заведе ли в зоопарка?

— Знам само, че днес ще дойде да те види — предпазливо отвърна тя. — Но не знам дали ще има време да отидете в зоопарка.

Малкият широко се усмихна:

— Ура, Бо ще дойде! Кога?

— Скоро.

Като видя как личицето на момченцето грейна от радост, на Джордан й се прииска Бо да дойде по-скоро. Осъзна, че неговото присъствие ще й даде сили да се преструва пред Спенсър и да не се разплаче.

Питаше се как е издържала цялата нощ без него.

По ирония на съдбата този човек, когото познаваше толкова отскоро, бе станал съпричастен към най-голямата, най-драматичната трагедия в живота й.

Опита да си внуши, че Бо не е някакъв супермен, че който й да се появеше в живота й в този момент, щеше да й направи същото силно впечатление. Че Спенсър щеше да се привърже към всекиго, който знае, че децата предпочитат плодовото желе пред зеленчуците.

„Не — каза си, — Бо не се различава от другите мъже, а аз само си въобразявам, че изпитвам нещо по-особено към него.“

Изведнъж забеляза, че Спенсър се усмихва, и се запита колко време ще успее да скрие истината от него. Разбира се, малкият още не можеше да чете, но за всеки случай тя скри вестника под матрака си, да не би момченцето да види снимката на родителите си и да започне да задава неудобни въпроси.

Убийството на адвокат от Филаделфия и съпругата му се беше превърнало в новина номер едно през почивния ден, когато от гледна точка на вестникарите липсваха „важни“ събития. Бог знае обаче дали медиите няма да раздухат историята с изчезналото дете. Ако случаят предизвика интереса на репортерите и се предположи, че Спенсър не е бил на яхтата с родителите си, полицаите — и убиецът, осъзна тя и потръпна — ще го търсят под дърво и камък.

— Какво ти е, Джордан?

— Моля? — Тя се сепна и видя, че малчуганът я наблюдава; изглеждаше не по-малко разтревожен от нея.

— Всичко е наред, миличък. След като закусиш, отиди да погледаш телевизия.

— Уха! Ще ми пуснеш ли канала на Дисни? По това време дават любимото ми филмче.

— Разбира се — колебливо отвърна Джордан — едва сега си даде сметка, че не бива да го оставя сам пред телевизора. По канала на Дисни нямаше да излъчат новината за родителите му, но какво ще се случи, ако по време на рекламите той превключи на друг канал? Как ще реагира, ако случайно научи ужасяващата истина, преди тя да намери начин да му я съобщи по заобиколен начин?

Налага се непрекъснато да го държи под око. Всъщност тъкмо това и възнамеряваше да стори. Ако убиецът на Фийби и Рино търси Спенсър, ще се добере до него само през трупа й.

* * *

Малко преди обяд Бо позвъни на вратата и завари Спенсър да плаче.

Докато шофираше към центъра на града, мислеше само за недовършената си работа. Ала когато Джордан отвори вратата и той видя просълзеното момченце, което надничаше през открехнатата врата на всекидневната, напълно забрави тревогите, свързани с работата му.

— Хей, приятелче, какво се е случило? — попита, пристъпи в коридора и разтревожено изгледа Джордан. Нима е съобщила на момченцето за смъртта на родителите му?

— Каза, че не можем да отидем в зоопарка — изхлипа Спенсър.

Бо изпита неописуемо облекчение, но се постара да си придаде разтревожено изражение:

— Наистина ли? Сигурно има сериозна причина, която да възпрепятства посещението ни при животните.

— Точно така, има! — Джордан затвори вратата, дръпна резето и сложи предпазната верига.

Едва видимите бръчици и дълбоките сенки под очите й издаваха, че е прекарала безсънна нощ. Изглеждаше изтощена, тъмната й коса небрежно беше пристегната на конска опашка. Беше боса, носеше измачкана синя тениска и джинси, отрязани до коленете.

„Прилича на момиченце“ — помисли си Бо и се насили да извърне погледа си от нея; в противен случай неволно щеше да отметне от челото й непокорните кичури, както отмяташе косата на Джинет.

— Голяма работа, че навън е горещо! — начумери се Спенсър. — Това е глупаво обяснение. И тя е глупава!

— Хей, по-кротко, приятел — промърмори Бо, като видя, че Джордан се засегна. — Тя има право. Прекалено горещо е за разходка из зоопарка. Навън буквално не може да се диша, има опасност да получим слънчев удар. — Той избърса потта от челото си, за да подсили аргументите си.

— Нали обеща да ме заведеш в зоопарка? Не искам да стоя в тази тъпа къща! Умирам от скука!

— Не се налага да стоиш вътре — спонтанно изрече Бо и веднага съжали. С крайчеца на окото си забеляза, че Джордан озадачено се е втренчила в него. — Може да се поразходим с джипа — предложи и се обърна да я погледне.

— До къде? — Спенсър присви очи, сякаш се питаше дали има смисъл да прави нова сцена.

Бо усети, че това поведение е нетипично за малчугана. Спенсър не беше нито своенравен, нито капризен. Ала в момента се страхуваше и тъгуваше за родителите си. Чувстваше се впримчен в непознат дом, с непознати хора. Бедничкият, единственото му желание беше да се върне у дома и да се озове в прегръдките на майка си. Съвсем нормално беше да се държи като разглезено дете.

— Невъзможно е да се разходим с джипа! — заяви Джордан и укоризнено изгледа Бо, сякаш питаше: „Как ти хрумна подобна глупост?“.

— Защо? — изплака Спенсър.

— Защото… навън е много горещо и… и… — Тя млъкна, безпомощно поклати глава, очаквайки Бо да й се притече на помощ.

— Наистина е много горещо — намеси се той, — но колата ми е с климатична инсталация. Което означава, че не ни се налага да слизаме — добави и многозначително я изгледа.

— Няма да слизаме ли? Но… — запротестира Спенсър.

— Вижте какво, не можем по цял ден да стоим в апартамента — заяви Бо, обръщайки се към двамата. — Предлагам да се повозим и да обиколим града. Още не съм разгледал всички забележителности, а смятам, че Джордан ще бъде прекрасен екскурзовод.

— Да, обаче аз искам да слизаме от колата — заинати се момченцето.

— Добре, ще видим. — Бо се наведе и разроши косата му. — Бягай да обуеш нещо. Мисля, че все ще намерим място, на което продават сладолед на автомобилистите.

— Веднага се връщам! — ентусиазирано се провикна Спенсър и хукна към горния етаж, като изкачваше по две стъпала наведнъж.

Джордан се нахвърли върху Бо, зелените й очи гневно искряха.

— Не си с ума си! Не можем да излезем с него! Ами ако някой го види? — изсъска.

— Джипът ми е с тъмни стъкла — опита се да я успокои той. — Разбери, че ако го затвориш вкъщи, хлапето ще се изнерви. Всъщност и двамата ще се изнервите. Да го поразходим и да му осигурим щастливи мигове, преди да разбере…

Той не довърши изречението.

Джордан кимна. Скръбта се вкопчи в нея като дубльорка, която нетърпеливо е чакала зад кулисите.

Бо видя как устните й потрепнаха, а очите й се насълзиха. Очевидно беше потресена от внезапната и жестока смърт на най-добрата си приятелка. Може би никога нямаше да я прежали.

Сърцето му се сви, като си спомни за собствената си трагична загуба. Запита се дали някога ще настъпи ден, в който образите на съпругата и сина му да не му причиняват болка, разкъсваща душата му.

— Зная, че ти е мъчно — промълви. — И че се страхуваш. Не бой се, Спенсър няма да пострада, ти също.

Джордан го погледна:

— Наистина ли го мислиш?

Вместо да отговори, той импулсивно посегна към немирните кичури, които се спускаха върху челото й. Направи го неволно, дори имаше усещането, че протегнатата ръка е на друг човек… сякаш не можеше да контролира движенията си.

Пръстите му докоснаха не само косата й, но и кадифената й кожа. Джордан тихо възкликна, но не потрепна, нито се отдръпна.

Бо се осмели да я помилва по лицето, прокара палец по скулата й. А когато повдигна брадичката й, за да погледне в очите й, зърна нещо неочаквано.

Искрящите пламъци на страстта.

Джордан го желаеше! Изпитваше към него същото, което той чувстваше към нея!

Той осъзнаваше, че моментът изобщо не е подходящ за романтични чувства, ала не бе в състояние да се въздържи. След като се увери, че чувствата й към него не са само платонични, внезапно го обзе неописуем копнеж, пожела да я има.

За миг стисна клепачи; знаеше, че когато отвори очи, ще разбере как страстта й е била плод на въображението му.

Ала когато отново погледна Джордан се убеди, че помежду им сякаш протича електричество. Усети огненото копие на желанието да пронизва слабините му, сетне, без да си дава сметка какво прави, се наведе и я целуна.

Когато устните му се впиха в нейните, тя понечи да се отдръпне, но след миг блажено въздъхна.

Беше огнена, страстна целувка, която му помогна да разбере всичко, което го интересуваше.

Джордан Къри беше много, много опасна.

— Хей, вие двамата! Защо се целувате?

Двамата стреснато вдигнаха поглед. Спенсър стоеше на горната площадка на стълбището и притискаше до гърдите си гумените си сандали.

Отвращението, изписано на лицето му, при други обстоятелства щеше да разсмее Бо, само че появата на момченцето го върна към действителността.

А действителността не беше забавна, а трагична.

За щастие Спенсър не изчака да отговорят на въпроса му. Слезе и помоли Бо да му помогне да обуе сандалите си, като обърна гръб на Джордан, сякаш тя изобщо не съществуваше.

— Аз… ще отида да се преоблека — смотолеви младата жена. Обърна се и хукна нагоре по стълбата. Бо чу как някъде на горния етаж се затръшна врата.

„Той я мрази — помисли си, докато помагаше на малчугана да закопчее каишките. — Мрази я, защото не му е майка и защото й обърнах специално внимание.“

Имаше усещането, че е герой от архивен сантиментален филм, в който сирачето, обезумяло от мъка, тормози жената, която се грижи за него, а после се появява красив мъж и спечелва сърцата и на двамата. Щастлив край, семейство като по поръчка.

Но случващото се не беше сцена от филм, а щастливият край бе типичен само за сълзливите мелодрами.

А най-страшното тепърва предстоеше за Спенсър, който не подозираше, че е останал кръгъл сирак и че никога повече няма да се върне в родния си дом.

* * *

Като се озова в спалнята си, Джордан свали дрехите, които набързо беше облякла сутринта, и ги захвърли до неоправеното си легло.

Неодобрително огледа разхвърляната стая — подобен безпорядък бе нетипичен за нея. Откакто преди три дни Фийби й повери Спенсър, дори не беше вдигала щорите, за да отвори прозорците и да проветри. И сега няма да ги отвори. Не и след като светът около нея внезапно се разпадна…

Не и след като Бо Съмървил я целуна така страстно.

Застана пред огледалото над тоалетката и видя, че издайническата руменина още обагря страните й, че алени петна са избили върху алабастровата й кожа под шията, между презрамките на сутиена й.

Бившият й годеник Кевин често я дразнеше задето, когато се възбудеше, кожата й пламваше именно на това място, сякаш бе изгоряла от слънцето.

Не отричаше, че докосването на Бо я е възбудило. Но какво му даваше право да я целува? Защо отвърна на целувката му? Моментът изобщо не беше подходящ за нежни чувства.

Всъщност моментът никога нямаше да бъде подходящ за романтична връзка с Бо Съмървил. Тя бе прекалено заета и преди Фийби да й повери Спенсър, а сега буквално не можеше да вдигне глава от работа.

Освен това вече бе усетила, че също като нея Бо не е готов за емоционално обвързване. Дори когато още не се бяха запознали и разговаряха по телефона, той се опитваше да се държи на разстояние. Не беше необходимо да притежаваш ясновидски способности, за да разбереш, че този човек не желае да се впуска в любовна авантюра и че Андрея Макдъф насила го е накарала да си уговори среща с непозната жена.

Ето защо той нямаше право да я целува по този начин. Ама че нахалство — да се възползва от слабостта й в подобен момент!

Тя така се разгорещи, че й хрумна да го изгони, ала изведнъж си спомни, че е дошъл по нейно настояване.

Пък и ако го прогони, ще й се наложи сама да се справя със Спенсър.

Цяла сутрин се опитваше да угоди на момченцето и вече бе уморена и изнервена. Вярно, че се издигна в очите му, защото закуси с любимите му мюсли, ала каквото и да стореше или да кажеше след това, все не му харесваше. По нейна вина той пропусна любимия си телевизионен сериал и удари крака си в масичката. Упорито отказа да измие зъбите си и да се облече, като заяви, че не харесва дрехите, които тя му приготви.

Не стига, че се държеше отвратително с нея, ами непрекъснато я разпитваше кога ще дойде Бо и дали ще отидат в зоопарка. Накрая тя изгуби търпение и изтърси онова, което цяла сутрин се мъчеше да избегне — че няма да отидат в зоопарка, дори когато Бо дойде. Ако изобщо дойде.

Вече се съмняваше, че той изобщо ще се появи, въпреки че два пъти й се обади от службата, за да я предупреди, че е прекалено зает и ще позакъснее.

„Май е за предпочитане да си беше останал в службата!“ — помисли си, отвори чекмеджето и извади първия къс панталон, който й попадна. Беше черен. Прекрасно — тъкмо ще подхожда на настроението й.

Обу го и отново застана пред огледалото. Не, не може да се яви пред Бо Съмървил в този вид. Той не бива да разбере колко я е възбудила целувката му.

Бе изминало прекалено много време, откакто я беше докосвал мъж. Прекалено много време, откакто мъж я бе поглеждал по начина, по който я погледна Бо, преди да я целуне. Прекалено много време, откакто…

„Има още много да чакаш, особено за това! — каза си, отвори друго чекмедже и затърси блузата, която й трябваше. — Дори завинаги, ако господин Съмървил е последният мъж на Земята.“

За нищо на света няма да попадне в примката на чаровник като Бо, притежаващ изискаността и маниерите на южняшки джентълмен. В противен случай само ще си играе с огъня.

След провалилата се сватба се беше зарекла никога повече да не се влюбва, и то в човек като Кевин. Кевин, който със страстта и обещанията си бе заглушил гласа на разума й, беше я накарал да забрави всичко, освен как се чувства, когато са заедно.

Ала може би в дъното на душата си винаги е таяла надежда, че все някога ще се омъжи. Че някой ден ще й омръзне да живее сама. Тогава ще се появи някой, който ще я накара да забрави горчивината, причинена й от Кевин.

Твърде възможно бе това да се случи. Но тя си даваше сметка, че човекът, спечелил сърцето й, ще бъде пълна противоположност на онзи, който го е разбил.

В далечното бъдеще се виждаше като съпруга на симпатичен, почтен и благ човек, какъвто е баща й.

Да съпостави Бо Съмървил с Кларк Къри бе все едно да сравни сухо мартини с чаша топло мляко.

Тя въздъхна, облече светлозеленото поло без ръкави и разпусна косата си. Знаеше, че е облечена неподходящо, че навън е прекалено горещо за памучен панталон и поло, ала не я беше грижа.

Единствената горещина, която я тревожеше, бе от огъня, запален дълбоко в нея от страстната целувка на Бо.

* * *

Падаше мрак, когато Бо спря джипа пред къщата на Джордан. От радиото звучеше гласът на Ван Морисън, климатикът беше включен на максимална мощност. Но когато Бо изключи двигателя, настъпи тишина.

— Приятелчето спи ли? — попита той и се обърна към задната седалка.

— Така изглежда — отговори Джордан.

Двамата се загледаха в малчугана, който, закопчан с предпазния колан, бе затворил очи и дишаше равномерно.

Спенсър заспа още когато потеглиха по обратния път от парка в Западна Вирджиния, където тримата си устроиха пикник.

Прекараха добре, въпреки нарастващото напрежение между Бо и Джордан и между нея и Спенсър. След като си взеха сладолед от заведение за обслужване на автомобилисти, те обиколиха с колата улиците на Вашингтон, като Бо внимаваше да не доближи зоопарка.

Разбира се, той познаваше забележителностите на града, защото ежедневно го прекосяваше на път за службата, но заради Спенсър се преструваше, че за пръв път ги вижда. Естествено момченцето го молеше да спрат пред всяка и да я разгледат. Естествено всеки път Джордан забраняваше да слизат от джипа.

Всъщност не можеше да я обвинява. Градът гъмжеше от хора — местни жители и служители, които само работеха във Вашингтон, строителни работници и дипломати, туристически групи — от автобусите непрекъснато слизаха групи, състоящи се от семейства, възрастни хора или ученици с еднакви тениски. Не биваше да рискуват — току-виж някой е зърнал снимката на семейство Аверил в неделния вестник, а видеше ли Спенсър, веднага щеше да забележи приликата.

Джордан предложи да отидат в прекрасния парк, намиращ се недалеч от станцията на ферибота. Знаеше, че Спенсър няма да я чуе, защото радиото свири прекалено високо, затова прошепна на Бо, че ще намерят уединено местенце, където ще слязат от колата и ще оставят детето да потича на воля. Купиха сандвичи и безалкохолни напитки от някакъв магазин в близост до парка и си устроиха пикник на дървената маса, полускрита от гъстите шубраци. Въпреки че отдалеч видяха неколцина туристи, никой не обърна внимание на Спенсър, чието лице почти не се виждаше от каубойската шапка, която Бо му беше нахлупил за всеки случай.

Докато Джордан си почиваше на скамейката, Бо и малчуганът се боричкаха на тревата и се катереха по клоните на едно вековно дърво. Който и да ги видеше, щеше да ги помисли за баща и син.

Тя се запита какви ли са били отношенията между момченцето и Рино. Спенсър почти не споменаваше баща си, но днес почти непрекъснато говореше за майка си.

Всеки път, когато споменеше името на Фийби, Джордан се просълзяваше. За щастие носеше тъмни очила, иначе щеше да се издаде пред малчугана.

Макар че Спенсър заспа още когато потеглиха обратно към Вашингтон, между Джордан и Бо не се възцари неловко мълчание. От време на време разменяха по няколко реплики за натовареното движение, ала през повечето време мълчаха и слушаха радио.

Сега тя съжали, че не са се възползвали от случая, за да обсъдят положението.

Не и целувката, която тя упорито се мъчеше да забрави.

Налагаше се да поговорят за Спенсър. Въпреки че беше преодоляла първоначалния шок от убийството на Фийби и Рино, Джордан още не знаеше каква ще бъде следващата й стъпка. Логично беше да не предприема нищо, само да чака развоя на събитията.

Какъв развой?

Например да прочете във вестника, че извършителят на жестокото престъпление е заловен.

Служителите на закона да потропат на вратата й.

Или пък хладнокръвният убиец, който е подслушвал разговора й с Кърт, да се досети, че Спенсър е при нея, и много скоро да потропа на вратата й.

— Значи утре заминаваш на почивка — обърна се към Бо. Даваше си сметка, че е настъпил моментът да слезе и да се сбогува с него. Това беше последната й възможност да говори с него, преди да остане сама с бремето си.

Той се втренчи в нея:

— Не е наложително.

— Моля? Доколкото разбрах, отдавна си уредил пътуването си. Вероятно имаш запазен билет за самолет и…

— Няма да пътувам със самолет — прекъсна я той, лицето му беше застинало в непроницаемо изражение. — Ще шофирам до Северна Каролина.

— Пътят е прекалено дълъг.

Той кимна:

— Няма значение, обичам да шофирам. Наел съм за една седмица къща, която се намира близо до брега на океана. Но може и да не замина…

— Не, в никакъв случай не бива да отлагаш пътуването — насили си да каже Джордан, сякаш нямаше нищо против заминаването му.

— Сигурна ли си?

— Какво ще правиш тук? Не ти ли стига днешната „програма“? Ако останеш още няколко дни с нас, напълно ще се побъркаш.

— Грешиш. Ако искаш, ще остана.

Тя поклати глава:

— Не си длъжен да ми помагаш да го държа под око, Бо. Ще се грижа за него и ще изчакам развоя на събитията. Ще следя новините във вестниците и по телевизията, за да разбера дали са заловили престъпника, който… който го е направил — добави и се обърна към задната седалка да провери дали Спенсър не се е събудил. Беше сигурна, че малчуганът спи дълбоко, ала не биваше да рискува той да чуе за смъртта на родителите си.

Скоро трябваше да събере сили и да му съобщи новината. Но моментът още не беше настъпил.

— Възможно е да измине много време, докато тече разследването — изтъкна Бо. — Нищо чудно никога да не открият убиеца…

— Няма значение — прекъсна го Джордан. — Ще изчакам, а когато се уверя, че опасността е отминала, ще отида в полицията.

— Не и веднага, нали?

— Разбира се.

— Добре, щом така си решила.

Последва дълго мълчание. Накрая Бо отвори вратата и промърмори:

— Ще сложа моя приятел право в леглото.

Джордан кимна и слезе от джипа.

Въпреки че падаше мрак, горещината беше все така потискаща. В тревата свиреха щурци, от време на време по притихналата улица преминаваха коли. Джордан отключи вратата на къщата и изчака Бо, който носеше Спенсър, да се изкачи по стълбата.

Отново огледа улицата, от двете страни, на която се издигаха високи дървета и бяха засадени живи плетове. Твърде възможно бе някой да наблюдава от прозореца на съседна къща или да се спотайва в сенките.

Кръвта й се смрази при мисълта, че жесток престъпник дебне Спенсър. Въпреки че нощта беше гореща, тя потрепери, докато чакаше Бо, понесъл в прегръдките си детето, да прекрачи прага.

Като се озоваха в коридора, прошепна:

— Да го сложим да си легне.

— Капнал е от умора — прошепна й в отговор той. — Вероятно ще спи непробудно чак до сутринта.

Джордан го поведе към спалнята за гости на втория етаж.

Отметна завивките, а Бо нежно положи върху леглото момченцето, сетне свали дрехите му и му облече пижамата, без да го събуди.

Докато го наблюдаваше, Джордан изведнъж си каза, че този човек има опит. Докато тя нямаше представа как се закопчават ризите и панталоните на малките момченца, Бо като че ли го налучкваше интуитивно.

„Защото е мъж“ — помисли си, макар да осъзнаваше, че мисълта й е лишена от всякаква логика.

Ала нещо й подсказваше, че греши. Че той го е правил и преди. Прекалено умело придърпа завивката чак до брадичката на малчугана, после се наведе и го целуна.

Когато се обърна, очевидно бе поразен от изражението на Джордан.

— Какво има? — прошепна й, докато тя отиде да изключи нощната лампа.

Младата жена само поклати глава и вместо да отговори, също се наведе да целуне Спенсър. Устните й попаднаха върху челцето му. Момченцето сънено размаха ръка, сякаш да прогони досаден комар.

Двамата на пръсти излязоха от стаята. В коридора Джордан спря, за да превключи на по-ниска степен климатичната инсталация, сетне слезе по стълбата. С Бо се озоваха един срещу друг и се спогледаха.

Тя възнамеряваше да се сбогува с него, ала с удивление се чу да казва:

— Искаш ли чаша кафе?

— Само ако е студено. Горещо кафе и горещината навън не са най-добрата комбинация.

„Горещината навън и горещите целувки не са най-добрата комбинация“ — ни в клин, ни в ръкав си помисли Джордан и побърза да извърне поглед от плътните му устни.

— В хладилника има студен чай — промърмори.

— Ммм, прекрасно.

Като влязоха в кухнята, Джордан забеляза, че лампичката на телефонния секретар примигва.

— Първо ще проверя съобщенията — заяви. — Може би…

Не довърши изречението, защото изведнъж си спомни жестоката истина.

Вече не очакваше обаждане от Фийби. Никога повече нямаше да чуе гласа й.

Преглътна един-два пъти, за да се овладее, приближи се до устройството и натисна бутона. Лентата се пренави.

Имаше само едно съобщение — от възрастната госпожа Вилрой, която живееше в същата сграда.

Старицата беше типична съседка клюкарка. Често се обаждаше на Джордан да поиска нещо назаем или да помоли за услуга. Бог знае какво искаше този път. Винаги казваше едно и също: „Здравей, Джордан, обажда се Вилма Вилрой. Моля, обади ми се веднага, щом се върнеш“.

Джордан въздъхна и натисна бутона за изтриване.

Тази вечер изобщо не беше в настроение да изпълнява прищевките на възрастната съседка. Ще я потърси утре сутринта.

— Твоя приятелка ли е? — попита Бо, който стоеше на сантиметри от нея.

— Съседка.

Тя усети как струйки пот се стичат по слепоочията й — навън беше толкова горещо, че косата й се бе овлажнила през няколкото минути, необходими да измине пътя от колата до къщата. Блузата с поло яка я задушаваше като стоманен обръч. Наведе се да събуе еспадрилите си, жадувайки да се освободи и от блузата, и от измачкания памучен панталон.

Боса, прекоси кухнята; като мина покрай Бо, почувства, че той внимателно я наблюдава. Ала тя не смееше да го погледне. Страхуваше се какво ще бъде изражението му сега, когато за пръв път бяха сами.

Извади от шкафа две кобалтовосини чаши за студен чай, отвори хладилника и извади каната от същия сервиз. На полицата видя кошничката с праскови, които беше купила вчера.

— Гладен ли си?

— Не — отвърна Бо.

Докато наливаше чая, Джордан най-сетне се осмели да го погледне и осъзна, че не е жадна за студената напитка, а за още една целувка — също като предишната, която беше изпепелила душата й.

С всяка изминала минута решителността й намаляваше. Вече нямаше сили да се преструва, да потиска желанието, което изпитваше към този мъж. Случилото се през последните двайсет и четири часа — душевната травма, враждебното поведение на Спенсър, безсънната нощ, целувката — я беше изчерпало физически и морално. Не можеше да устои на магнетичната сила, която я привличаше към Бо Съмървил.

Опита се да си внуши, че той не е подходящ за нея. Че не е мъж, с когото би искала да има семейство.

Ала в момента единственото й желание беше да е с него. И може би това бе достатъчно.

Засега.

Усети, че гърлото й е пресъхнало, страхуваше се, че всеки миг краката й ще се подкосят. Преглътна и прекоси кухнята, за да му подаде чашата.

Той я взе и отпи.

Джордан също отпи една глътка, но студената течност с аромат на лимон не облекчи пресъхналото й гърло.

В главата й се въртяха объркани мисли. Еротични мисли.

Наблюдаваше как Бо прокара език по устните си и разбра, че ако затвори очи, ще си представи как усеща влажните му устни зад ухото си, как горещият му език си проправя път надолу…

Господи! Как е възможно в подобен момент да мисли за любов? Помъчи се да се съсредоточи върху проблемите, които неизбежно щяха да възникнат, ала съзнанието отказваше да й се подчини.

Невъзможно бе да си внуши, че не желае Бо, след като изпитваше към него сексуално привличане, каквото не бе изпитвала към друг мъж.

Жадуваше той нежно да я притисне в прегръдките си и да я занесе в спалнята й, също както беше занесъл Спенсър. Знаеше, че страховете й ще изчезнат, ако оброни глава върху широките му гърди. Жадуваше Бо внимателно да я положи на леглото и да я съблече.

А след това…

След това да я люби, да й помогне да повярва, че животът продължава.

Копнееше да отхвърли оковите на въздържанието и здравия разум. Нямаше да издържи нито миг повече, ако не даде воля на чувствата си — на скръбта, самотата, мъката, желанието.

Видя, че зелените очи на Бо са вперени в нея, и в тях зърна отразена собствената си страст. В този миг разбра, че и той като нея изпитва отчаяна необходимост от избавление.

Бо остави запотената чаша върху барплота. Протегна ръка за нейната чаша. Джордан покорно му я подаде — едновременно знаеше и не знаеше какво ще се случи след това.

Затаи дъх, докато наблюдаваше как той внимателно остави чашата й редом с неговата.

Очите им отново се срещнаха, погледът му недвусмислено подсказваше намеренията му.

— Джордан, ако веднага не ме изгониш — задъхано прошепна той, — и двамата горчиво ще съжаляваме.

В съзнанието й прозвуча предупредителна аларма. Разбира се, Бо има право. Само трябва да му посочи вратата и той ще се подчини.

— Утре ли заминаваш? — попита и откри, че гласът й е още по-задавен от неговия.

Той кимна:

— Да. Ако не съм… ако не съм ти необходим.

Джордан поклати глава.

Разбраха се без думи — ще прекарат нощта заедно, после той ще замине.

Щеше остане сама със Спенсър, но предпочиташе трудностите пред перспективата отново да види Бо след онова, което възнамеряваха да направят.

Дълго се гледаха в очите.

Джордан затаи дъх.

После Бо я взе в прегръдките си и я целуна. Когато най-сетне усети докосването на топлите му устни, тя сякаш попадна в друг свят. Свят, в който нямаше нито тревоги, нито граници. Свят, в който съществуваха само усещания.

Езиците на двамата влязоха в страстен дуел помежду си, а когато той вдигна глава, Джордан възкликна от удоволствие. След миг Бо започна да я целува по шията, устните му сякаш прогаряха плътта й като нажежено желязо.

Толкова силно я притискаше към себе си, че тя усети възбудата му, обви бедра около кръста му, прегърна го през врата.

— Къде? — прошепна Бо, преди отново да впие устни в нейните.

— Горе — отвърна тя, когато за миг престанаха да се целуват, за да си поемат дъх.

Преди малко той като че ли бе проникнал в съзнанието й и бе прочел мислите й, защото, без да я изпуска от прегръдките си, се изкачи по стълбата и отмина затворената врата на стаята за гости.

Влезе в спалнята, затвори с крак вратата и нежно положи Джордан върху неоправеното й легло. Свали блузата и панталона й, но се позатрудни със сутиена, който беше с предно закопчаване.

Тя се повдигна на лакти, за да го улесни, гърдите й най-сетне бяха освободени от придържащите ги дантели. Бо се втренчи в нея почти със страхопочитание, изстена, наведе се и с горещия си език докосна набъбналите й зърна.

Джордан блажено въздъхна, облегна се на пухените възглавници, натрупани една върху друга, и позволи на страстта отново да я завладее. Стори й се, че губи съзнание, ала бе върната към действителността от невероятно усещане — жарки мъжки устни, които целуваха ту едното й зърно, ту другото, после се спуснаха надолу по корема й.

Той само за миг вдигна глава, докато сваляше късия й панталон заедно с бикините. Захвърли ги на пода, после нежно разтвори бедрата й. Джордан понечи да запротестира, но когато усети езика му върху най-интимното кътче от тялото си, от гърлото й се изтръгна възторжен вик.

Заливаха я вълна след вълна от неописуема наслада; тя се вкопчи в гъстата коса на Бо и притисна лицето му към себе си, сякаш се страхуваше, че ще престане да усеща допира на езика му. Ала той дори не понечи да вдигне глава, а Джордан почувства безпогрешните признаци на наближаващото освобождаване. Загърчи се, опитвайки да удължи сладката агония, но силните му ръце здраво стискаха бедрата й, а езикът му продължаваше милувките си, докато тя експлодира под него и около него, задъхано шепнейки името му.

Бо най-сетне вдигна глава и се просна върху голото й тяло, но не съблече дрехите си.

— Моля те — изхленчи тя, изпитвайки още по-голяма необходимост да го има. Издърпа ризата от панталона му, плъзна длан под памучната тъкан, овлажнена от потта, помилва мускулестите му гърди, вкопчи се в раменете му и повдигна бедра, за да срещне мъжествеността му.

Бо изстена, очите му помътняха, той стисна клепачи. После се втренчи в нея така, сякаш се насилваше да запази останките от здравия си разум. Джордан го зацелува по шията и си помисли колко солена и едновременно сладка е кожата му. Бедрата им се полюшнаха в интимен ритъм, но Джордан копнееше да усети плътта му, да отстрани дрехите, които ги разделяха. Задърпа ластика на боксерките му, ала Бо протегна ръка да я спре.

Тя смаяно се втренчи в него.

— Проклятие, Джордан… не нося… каквото трябва — задъхано произнесе той.

„Предпазно средство. Не носи предпазно средство“ — помисли си тя и сърцето й се сви.

— Ти имаш ли… — подхвана Бо, но не довърши изречението, като видя изражението й. — Така и предполагах — промърмори. Отдръпна се от нея и се просна по гръб в леглото, като дишаше тежко.

Джордан лежеше до него, взираше се във вентилатора на тавана и бавно се връщаше към действителността.

Внезапно й хрумна, че ако Бо не се беше сетил да я предпази, на нея изобщо нямаше да й мине през ума.

Толкова сляпо го желаеше, че дори не помисли за нежелана бременност или например СПИН. Дори сега се изкушаваше да продължи, без да мисли за предпазни средства.

И може би щеше да го направи, но Бо се отдръпна и окончателно я върна на земята.

— Отивам си — промърмори, без да я погледне.

Джордан машинално придърпа чаршафа, за да прикрие голотата си, и опечалено си помисли: „Ето че отново сме на изходната позиция.“ Беше си обещала, че ще прекара само една нощ с него…

Ала бягството й от действителността беше прекалено кратко.

— Имаш ли нещо против да те оставя сама? — учтиво попита той и се наведе за обувките си, които беше захвърлил под леглото.

— Не — излъга Джордан.

— Не става въпрос само за… това. — Бо се изправи и се обърна да я погледне. — Какво ще предприемеш относно Спенсър?

— Не се безпокой, ще се справя.

— Какво ще направиш?

Сърцето й се сви. Доскоро той беше част от „екипа“, а сега излизаше от играта. Най-страшното бе, че постъпките му я бяха подвели, че си въобрази прекалено много.

Не искаше утре Бо да замине. Не искаше да ги разделят стотици километри, не искаше сама да превъзмогне скръбта си и да пази Спенсър от опасността, за която беше намекнала Фийби.

Бо напрегнато се втренчи в нея:

— Ако съм ти необходим…

— Не! — прекъсна го тя, осъзнавайки, че тонът й е прекалено рязък. — Все ще измисля нещо.

— Сигурна ли си?

Тя кимна.

Бо се изправи:

— Ще ти телефонирам, като се върна. Ще отсъствам само една седмица.

Джордан отново кимна, не беше в състояние да проговори.

— Е, доскоро — промърмори Бо и тръгна към вратата.

Тя остана като прикована на мястото си.

— Няма ли да ме изпратиш?

Джордан безмълвно поклати глава.

— Но нали трябва да заключиш вратата след мен? Не бива да…

— Ще я заключа — промълви тя, опитвайки да прогони горчивината и страха, които се надигаха в гърлото й. Отново ще бъде сама. Но този път може би животът й бе в опасност. Ала не можеше да го помоли да остане, а той нямаше да поднови предложението си.

Бо застана до вратата и зачака.

С усилие Джордан отново заговори:

— Върви си. Ще заключа, след като си тръгнеш.

— Добре. — Той й махна с ръка и излезе.

Тя лежеше неподвижно, вслушвайки се в стъпките му; чу как той затвори врата след себе си.

„Не я затръшна — помисли си, — но все едно го направи.“

Седма глава

Във вторник сутринта Бо се събуди от звъна на будилника.

Изпъшка, обърна се да изключи устройството и видя, че още няма пет часът. Каза си, че е най-добре да стане и отново да вземе душ — този път ще се полее с гореща вода, не със студена като снощи.

Когато се прибра след посещението си при Джордан, се чувстваше като изцеден от прилива на чувства и неудовлетворената си страст. Веднага отиде в банята и се обля с ледена вода, надявайки се да прогони напрежението и да заспи.

Ала изминаха часове, докато се унесе, а когато най-сетне задряма, в съня си се върна при Джордан. Отначало видя само нея и Спенсър — двамата бяха в опасност, а той ги беше изоставил.

След като кошмарът, възникнал в подсъзнанието му, избледня, Джордан и Спенсър се превърнаха в Джинет и Тайлър. Знаеше, че са в опасност, знаеше, че трябва да ги спаси, но нямаше начин да стигне до тях.

Същият кошмарен сън го преследваше години наред. Но фактът, че по някакъв начин бе свързал съпругата и сина си, които бяха мъртви, със Спенсър и Джордан, силно го обезпокои.

След като взе душ, облече хавлията си, прибра крема за бръснене, самобръсначката и дезодоранта в кожената чантичка, която използваше за тоалетните си принадлежности по време на пътуванията си. В нея държеше и резервни ножчета за самобръсначката, ибупрофен, резервни връзки за обувки и… пакетче презервативи.

Като го видя, поклати глава. Ако ги носеше снощи, събитията щяха да вземат друг обрат.

Само че не беше от мъжете, които за всеки случай носят в портфейла си презервативи. През живота си беше имал само две сериозни връзки — с Джинет и с Лиса. Всъщност именно заради Лиса пакетчето с кондомите се намираше в тоалетната му чантичка.

Преди година тя престана да взима противозачатъчни таблетки, защото й се повдигало от тях. Само че по същото време започна да натяква на Бо, че иска да се омъжи за него и да му роди дете. Той подозираше, че е престанала да взима противозачатъчни, подготвяйки се да забременее. Това се оказа началото на края на тяхната връзка. Бо знаеше, че никога повече няма да мине по този път и че е непочтено да мами Лиса, която заслужава да се омъжи и да има семейство — семейство, каквото той вече бе имал и загубил.

Отиде в кухнята и докато изстискваше портокалов сок, мислено състави списък за задачите си през деня.

Снощи се беше зарекъл, че след като приключи служебните си дела, изостанали от вчера, ще се качи на джипа и ще замине за къщичката на острова.

Джордан не го беше помолила да остане, следователно нямаше причина да промени плана си.

Да му се не види, всичко щеше да бъде наред, ако не бяха проявили безразсъдството да се озоват заедно в леглото…

Не, не бива да си криви душата. Всичко се беше провалило, защото той се оказа неподготвен.

Несъмнено ако започнатото бе стигнало до логичния си край, днес той нямаше да заминава за Северна Каролина, а щеше да бъде в леглото на Джордан, да лежи в прегръдките й.

Предпазливостта му бе разбила на пух и прах крехката им връзка — не само сексуалната, ами и емоционалната. В мига, в който се отдръпна от нея, сякаш издигна помежду, им висока каменна стена.

Но имаше ли избор? Трябваше ли да продължи започнатото, без да вземе предпазни мерки?

Не!

Вече беше минал по този път. С Джинет.

Запозна се в нея по време на пътуването си в Европа, което беше наградата му за успешното му дипломиране като архитект. Случилото се беше толкова банално! Той беше привилегированият младеж от Америка, който си е взел едногодишна отпуска и пропилява част от току-що наследеното богатство. Джинет беше типична калифорнийска красавица и следваше в Париж живопис благодарение на получената стипендия. Бо се влюби в нея още щом я зърна в кафенето, където тя скицираше минувачите, а той пиеше силно кафе, за да прогони махмурлука, причинен от препиване с вино.

Още същия ден преди залез-слънце двамата се озоваха в леглото му в хотел „Риц“, без да мислят за предпазни средства. От този ден нататък бяха неразделни и толкова бяха завладени един от друг, че след няколко седмици Джинет изобщо не разбра, че е пропуснала цикъла си.

Дори в деня, в който по време на обичайната им закуска с капучино и кроасани изведнъж й се повдигна, двамата не подозираха, че през първата си любовна нощ може би са сложили началото на нещо повече от безгрижна романтична връзка.

Нито пък че романтичната им връзка невинаги ще бъде безгрижна.

След като научи за състоянието на любимата си, Бо й предложи да се оженят. Разбира се, тя прие. Върнаха се в Щатите и заживяха във великолепната къща на семейство Съмървил, роди се Тайлър.

Всички предричаха, че този брак няма да продължи дълго.

В края на краищата двамата бяха като противоположни полюси; Бо беше наследник на аристократична южняшка фамилия, а родителите на Джинет бяха простовати хора, при това алкохолици, които се бяха развели няколко месеца след раждането й.

Хората предполагаха, че след като премине заслеплението на първата любов, те ще се разделят.

Двамата с Джинет често се шегуваха с клюките и предположенията; не ги огорчаваше дори фактът, че баща му се беше подготвил да води жестока битка, само и само бившата му снаха да не получи част от семейното богатство, а майка му се тревожеше какво ще стане с наследствените обици със сапфири, които Бо беше подарил на съпругата си в деня на сватбата.

„Сега обиците пак принадлежат на майка ми — печално си помисли той. Повдигна му се, затова побърза да излее в умивалника портокаловия сок. — Отново се намират в нейната кутийка с бижута, след като ги извадиха от дъното на залива… Заедно с труповете на сина ми и на съпругата ми.“

* * *

Някой пищеше.

Пронизителният звук изтръгна Джордан от дълбокия сън и тя седна в леглото.

След миг осъзна, че пищи Спенсър… и че е гола под чаршафа; грабна халата си, който беше захвърлен близо до леглото, облече го и се втурна към стаята за гости. Докато тичаше по коридора, забеляза, че писъците са стихнали. Хвана валчестата дръжка на вратата, но преди да я завърти, си представи какви ли не кошмарни картини. Сетне решително отвори врата, като си казваше, че не се случило нищо страшно, просто Спенсър отново сънува кошмар.

Да, точно това се е случило.

Но ако се лъже? Ако телефонът на Кърт наистина се подслушва? Може би убиецът е открил адреса й, промъкнал се е в дома й и…

„О, господи! О, господи!“

Спенсър не беше в леглото.

Прималяла от страх, тя извика името му и се втурна обратно в коридора.

Изведнъж чу звук, от който кръвта й се вледени.

Някой ридаеше на долния етаж.

Джордан застана на площадката на стълбището и видя малчугана. Той седеше на пода в антрето, плачеше и с юмручета търкаше очите си. За миг краката й се подкосиха от облекчение, после изтича надолу по стъпалата и прегърна момченцето:

— Защо плачеш, миличък?

Спенсър, който трепереше като ранено птиче, промълви: „Пиратът ме хвана“, сетне отново се разрида.

— Слънчице, тук няма пирати — помъчи се да го успокои тя.

— Има, има! Влезе в стаята, измъкна ме от леглото и щеше да ме отвлече.

— Мъничкият ми, не плачи. Било е кошмар. Слязъл си тук полузаспал.

— Страх ме е, Джордан. — Момченцето се притисна към нея. — Не му позволявай да се върне и да ме вземе.

— Няма — обеща тя, защото беше по-лесно, отколкото отново да обясни, че пиратите не съществуват. — Тук си в безопасност, няма да позволя да ти се случи нищо лошо.

С изненада установи, че говори съвсем искрено. Разбира се, че Спенсър е в безопасност, докато е в дома й. Никой не знае къде се намира, пък и защо убиецът на Фийби и Рино ще преследва едно дете?

И все пак…

Защо е трябвало онзи, който има зъб на Рино, да убива Фийби? „Може би е станала невинна жертва само защото е била със съпруга си — помисли си Джордан. — Смъртта на двамата не означава, че животът на Спенсър е в опасност.“

— Още ли е през нощта? — попита момченцето.

Тя погледна часовника на полицата и в полумрака различи светещите цифри.

— Вече се съмва — отвърна, опитвайки да го успокои.

— Нали няма да ме накараш пак да си легна? Страхувам се, че той ще се върне.

— Знаеш ли какво, май е време да ставаме — усмихна се Джордан, като прикри прозявката си. Изправи се, протегна се и хвана малчугана за ръката.

— Джордан? — Той стисна дланта й и я подръпна.

— Казвай.

— Мислиш ли, че днес мама ще дойде да ме вземе?

Тя се вцепени, обзе я ужасяващо чувство.

— Не, Спенсър — промълви. — Няма.

Стисна зъби, подготвяйки се за неизбежното, ала макар и разочарован, Спенсър не продължи да я разпитва.

Засега беше избегнала обяснението, от което толкова се страхуваше.

Обаче рано или късно трябваше да му каже истината.

Като тръгнаха към кухнята, се обърна да провери дали външната врата е заключена.

И трите резета бяха дръпнати.

Тя спря като ударена от гръм.

— Какво има? — обади се Спенсър.

— Нищо, нищо — машинално промърмори тя; мъчеше се да възкреси в паметта си минутите, преди да си легне.

Почти сигурна беше, че след като Бо си отиде, слезе и заключи. Спомняше си как преди това усети, че задрямва в леглото и в просъница си каза, че не бива да оставя вратата отворена. Доколкото си спомняше, стана от леглото и слезе по стълбите…

Някои моменти от предишната вечер й се губеха.

Беше толкова уморена…

Може би само си е въобразила, че е заключила. Може би го е сънувала, както Спенсър беше сънувал как пиратът го измъква от леглото.

„Тъкмо това се е случило“ — помисли си и окуражително стисна ръката на момченцето.

* * *

Наближаваше единайсет часът, когато Бо остави пътната си чанта на задната седалка на джипа и седна зад волана. Имаше много работа в службата, а като приключи, отскочи до апартамента си да приготви багажа си.

Още изпитваше угризения, че изоставя Джордан и Спенсър, но имаше ли друг избор?

„Можеше да отложиш пътуването“ — каза си, докато извеждаше джипа от подземния гараж.

Най-малкото можеше да се обади, за да се увери, че всичко е наред. През дългите часове в службата няколко пъти посегна към телефона, но беше толкова зает, че така и не успя да се обади.

„Е, вече е прекалено късно“ — помисли си, изведнъж си спомни, че клетъчният телефон е в джоба му. Не възнамеряваше да го вземе, но Ед настоя да има връзка с него по време на пътуването, и му „разреши“ да го изключи, като се настани във вилата.

В момента работеха върху много важен проект — възстановяването на старинната къща на важен бизнесмен, прочут със сприхавия си характер, която бе унищожена от пожар.

Албърт Ландри желаеше — не, очакваше — сградата да бъде построена незабавно, като бъде снабдена със съвременни удобства и едновременно бъде запазен старинният архитектурен стил. Въпреки че и двамата съдружници работеха по проекта, Ландри проявяваше необяснима слабост към Бо. Затова бяха решили той да не разбере, че „любимецът му“ е излязъл в отпуска.

Работата нямаше да пострада, тъй като на практика окончателният вариант на архитектурния план щеше да бъде готов след няколко седмици, а Бо не възнамеряваше да отлага пътуването си заради прищевките на клиент, колкото и влиятелен да е той.

Въпреки настояванията на Ед беше твърдо решен да не взима мобилния телефон — казваше си, че ако изникне нещо непредвидено по проекта на Ландри, ще почака, докато той, Бо, стигне до Северна Каролина и телефонира на съдружника си.

Възнамеряваше да се обади и на Джордан, като се настани във вилата — ще й даде номера на телефона… в случай, че реши да се обърне за помощ към него.

Изведнъж реши незабавно да се свърже с нея. Така или иначе клетъчният телефон е в джоба му. След като се увери, че двамата със Спенсър са добре, ще се успокои и ще се наслаждава на природните гледки.

Още на първия светофар спря, увери се, че зад него няма друга кола, и набра номера й.

Тя вдигна слушалката на първото позвъняване и задъхано каза:

— Ало?

— Здрасти. Обажда се Бо. Всичко наред ли е?

Миг преди Джордан да отговори утвърдително, той долови колебание в гласа й, затова настоя:

— Не, не е. Какво се е случило?

— Нищо. Само дето… — Тя понижи глас. — Спенсър отново сънува кошмар. И пак питаше за Фийби. Не зная колко време ще успея да запазя тайната.

— Какво прави сега?

— Гледа анимационно филмче.

Бо чу изсвирване на клаксон. Погледна в огледалцето за обратно виждане и забеляза как водачът на колата, спряла зад него, му прави знаци, че светофарът е на зелена светлина.

Той потегли и каза на Джордан:

— Трябва да прекъсна. Обаждам ти се от колата.

— Как върви пътуването? — попита тя.

— Чудесно — отвърна, без да спомене, че се намира само на няколко пресечки от апартамента си. Нека Джордан си мисли, че преспокойно пътува към вилата.

— Приятно изкарване — промълви Джордан.

Гласът й му се стори толкова печален, че му се прииска да направи обратен завой и да потегли към Джорджтаун.

Но с усилие на волята се въздържа и отвърна:

— Благодаря. А ти бъди нащрек. Като пристигна, ще ти се обадя, за да ти продиктувам телефонния номер — ей така, за всеки случай.

— Не се притеснявай. Забрави тази история и гледай да си починеш. Не се тревожи за нас.

— Добре — отвърна той. Изключи мобилния телефон и го хвърли на задната седалка.

„Как да не се тревожа? — помисли си. — Тя току-що е изгубила най-добрата си приятелка. Поверили са на грижите й дете, чийто живот може би е в опасност. А моя милост преспокойно заминава на почивка.“

Но какво би трябвало да стори?

Възнамеряваше по време на отпуската да се освободи от товара, който толкова дълго тегнеше на плещите му. Щеше да постъпи глупаво, ако се обвърже с тази жена и с детето — това щеше да му донесе само неприятности.

„Ако нещо лошо им се случи, никога няма да си простиш, че ги изостави, Бо.“

Не, няма.

Но ако остане да се грижи за тях, да ги защитава…

И въпреки усилията му пострадат…

Интуитивно усещаше, че това ще бъде краят му.

Не би могъл да го преживее.

Никога.

Ако има поне малко ум в главата, ще продължи пътя си и възможно най-бързо ще напусне града.

* * *

Едва когато затвори телефона, Джордан си спомни съобщението, което госпожа Вилрой беше оставила вчера. Каза си, че е най-добре веднага да й се обади. Иначе току-виж съседката реши да й дойде на гости.

Всъщност подобна опасност почти не съществуваше. Възрастната жена почти не напускаше жилището си, защото страдаше от остър ревматизъм. Беше вдовица и нямаше деца, които да я навестяват. Затова Джордан не й се сърдеше заради честите обаждания с молба за някаква услуга.

Не я затрудняваше, прибирайки се след работа у дома, да вземе лекарствата й от аптеката, или да й занесе брашно, захар или нещо друго.

Докато набираше номера й, гузно си помисли, че би трябвало да се държи като истинска съседка. Нищо не й струва да занесе на старицата бурканче домашно приготвено сладко или букет от циниите, които цъфтяха в сандъчетата на терасата.

На третото позвъняване чу в слушалката дрезгавия й глас:

— Ало?

— Госпожо Вилрой, обажда се Джордан Къри. Извинете, че снощи не ви позвъних, но…

„Но бях полудяла от страст към мъж, когото почти не познавам“ — добави наум и надникна през открехнатата врата на дневната — Спенсър лежеше на канапето, погълнат от любимия си телевизионен сериал.

— Няма нищо, скъпа — каза старицата. — Разбрах, че си заета. След като се обадих, си казах, че може би не трябва да ти губя времето с глупости, но онзи човек предизвика у мен особено чувство…

Притискайки слушалката до ухото си, Джордан бе тръгнала към кухнята, ала изведнъж спря като ударена от гръм.

— Какъв човек?

Питаше се дали госпожа Вилрой е надникнала през прозореца и я е видяла с Бо. Господи, ами ако някак си е надникнала в спалнята й и я е видяла в леглото с него?

— Онзи, който идва вчера — обясни възрастната жена. — Бях излязла да взема пощата, обаче като отворих кутията, всичко падна на земята, а този господин веднага ми се притече на помощ. Казах си, че е много мил, само че после ми стана антипатичен, защото взе да разпитва за теб.

— Разпитвал е за мен ли? — повтори Джордан и усети, че сърцето й бие до пръсване. — Какви въпроси задаваше?

— Ами… дали живееш тук и дали те познавам. Твърдеше, че някакъв твой племенник ти е на гости, обаче аз му казах, че няма такова нещо.

Джордан седна на първия стол, който й попадна, и машинално прокара пръсти през косата си. Възможно ли е непознатият да е бил от полицията? Дали ченгетата някак са разбрали, че Спенсър е при нея?

— Как мислите, госпожо Вилрой, този човек детектив от полицията ли беше? — попита, като се стараеше да не издаде тревогата си.

— Детектив ли? О, в никакъв случай! Изобщо не приличаше на полицай.

— А според вас какъв е бил, госпожо Вилрой?

— Бедата е, че не знам. Не бива да се съди за някого по външността му, обаче щом го зърнах, си казах, че не му е чиста работата.

— Защо? Как изглеждаше?

— Висок, с дълга тъмна коса, носеше и превръзка на окото, също като пиратите.

* * *

Бо стигна до границата с Мериланд и потегли обратно.

Докато шофираше по оживените улици на Джорджтаун, си каза, че може би постъпва глупаво, но поне е в името на благородна кауза.

Разбира се, не се връщаше, защото се е влюбил в Джордан, или заради онова, което снощи се случи… или едва не се случи помежду им. Не възнамеряваше да се обвързва с нея и смяташе, че кратката им романтична интерлюдия е приключена.

Връщаше се, защото бе видял как лицето й се изкриви от страх, когато снощи й напомни да заключи външната врата. Беше сама и се страхуваше за Спенсър, без да знае със сигурност дали наистина животът му е в опасност. Той, Бо Съмървил, ще й помогне да се справи с положението. Ще забавлява Спенсър, ще бъде на разположение на Джордан, ако тя пожелае да разговаря с някого.

През тази слънчева делнична утрин по улиците беше доста оживено. Като паркира пред къщата на Джордан и слезе от джипа, Бо си помисли, че отново се очертава горещ ден. Слънцето вече припичаше, въздухът беше натежал от влагата. Той се помъчи да забрави, че вече можеше да е на брега на океана, да се взира в искрящата синя вода, а освежаващият ветрец да гали лицето му. В края на краищата беше роден и израснал в Луизиана, следователно горещината не трябваше да му прави впечатление.

Докато вървеше към тухлената къща, се питаше какво обяснение ще даде на Джордан. Тя едва ли ще се зарадва, като го види. Не и след начина, по който се разделиха снощи.

Ами ако си помисли, че той само е отскочил до най-близката дрогерия и се връща, за да довърши започнатото? Трябва веднага да й обясни, че взаимното им привличане не е причината, поради която се е върнал.

Няма спор, че я желаеше — особено след като беше опитал от забранения плод. Пък и когато се раздели с Лиса и се пресели във Вашингтон, не възнамеряваше да живее като монах. Знаеше, че е привлекателен, че в живота му скоро ще се появят жени, които поне временно ще го накарат да забрави, че се зарекъл да не се обвързва.

Но Джордан не беше жена, с която може да преспи и след това да я изостави. Нещо в нея сякаш задействаше алармена инсталация в съзнанието му, която го предупреждаваше да бяга далеч, преди връзката помежду им да се задълбочи.

„Но ето че правя тъкмо обратното“ — помисли си, докато изкачваше стъпалата към входната врата.

В едно беше сигурен — този път няма да чака тя потърси помощта му.

Понечи да позвъни, но преди да натисне бутона, вратата изведнъж се отвори.

Джордан застана на прага. А изражението й бе каквото той най-малко очакваше — на огромно облекчение.

— Чух те да паркираш — промълви тя. — Не мога да повярвам, че си тук. Влез. Побързай! — Придърпа го в коридора, после внимателно огледа улицата и в двете посоки.

— Какво има, Джордан? — разтревожено попита Бо, след като тя затвори вратата и два пъти превъртя ключа.

— Случи се нещо… Господи, наистина не вярвам, че си тук! Когато преди час се обади, пътуваше към Северна Каролина, а сега… струва ми се, че сънувам.

— Когато телефонирах, още бях в града — призна той. — Наистина потеглих към океана, но…

— Но се върна, така ли? И дойде тук ей така, без причина, все едно си прочел мислите ми. Признай защо се върна. — Не изчака отговора му, а продължи да говори, като от време на време се озърташе, сякаш да се увери, че Спенсър не я подслушва: — Не знаех нито какво да направя, нито на кого да се обадя. Опитвах се да се свържа с теб по мобилния телефон…

— Бях го изключил, както обикновено правя. Защо? Какво се е случило? Къде е Спенсър? Да не би…

— Горе е. Бо, трябва да ни помогнеш. — Джордан се вкопчи в рамото му — трепереше като лист.

Сърцето му се сви от тревога — какво ли се е случило, докато го е нямало?

— Джордан…

— Бо, нямаше да те моля за услуга, ако имах избор, обаче…

— За каква услуга?

— Помогни ни. Налага се спешно да напуснем града. Незабавно!

Осма глава

Потеглиха по шосето, водещо на изток от Вашингтон, следвайки маршрута, който Бо беше начертал за пътуването си. Вместо да се насочи на юг по магистрала №95, преминаваща през най-населените градове на Източното крайбрежие, той избра шосета, водещи към Вирджиния, по които движението не беше толкова натоварено.

В късния следобед вече се движеха по шосе №13 — единственият първокласен път, навлизайки в район, прочут с плодородната си земя. От двете страни на шосето се виждаха ферми, плитки заливи, самотни къщи в стил, характерен за миналия век, от време на време в далечината се мяркаха сградите на малки градчета.

Бо и Джордан само от време на време разменяха по някоя дума. Чувстваха се неловко, сякаш Спенсър, който пътуваше на задната седалка, можеше да се досети какво се е случило помежду им вчера. Момченцето беше прекалено възбудено и през цялото време не мигна. Джордан му каза само, че заминават на пътешествие. Пет минути след неочакваното появяване на Бо, вече бяха оставили багажа си на задната седалка на джипа и се готвеха да потеглят.

Джордан се поуспокои едва когато излязоха от очертанията на града и се увери, че никой не ги следи. Въпреки това седеше като на тръни и час по час поглеждаше в огледалцето за обратно виждане, за да провери какви коли се движат след тях.

Още не можеше да се съвземе от ужаса, който бе изпитала при мисълта, че тази сутрин, когато писъците на Спенсър я събудиха, някой се е опитал да го отвлече. Още по-обезпокоителна беше информацията на възрастната госпожа Вилрой, защото според описанието й непознатият, който я беше подложил на разпит, бе „пиратът“, всяващ ужас в момченцето. До вчера смяташе, че загадъчният „лош човек“ с превръзка на окото съществува само в кошмарите на Спенсър, от които той се събужда с писък, ала сега вярваше, че сутринта наистина е бил заплашен от отвличане.

Предположението й, че непознатият някак си е научил къде се укрива детето и с взлом е влязъл в къщата с намерението да го отвлече, докато е замаяно от съня, извади от равновесие Бо. Джордан мислеше, че Спенсър се е събудил, разбрал е какво го заплашва и е закрещял. Вероятно когато е чул стъпките й на горния етаж, похитителят се е отказал от намерението си и е изчезнал в мрака.

— А може би моят малък приятел отново е сънувал кошмар — изтъкна Бо, опитвайки да я успокои.

— Дори да е така… макар че не ми се вярва, не можем да си затваряме очите пред факта, че Спенсър изпитва необясним ужас от пиратите, а непознатият, който е разпитвал за мен, е имал превръзка на окото. Това не е случайно съвпадение. Съществува някаква връзка.

Той беше склонен да се съгласи, макар да му се струваше невероятно някой да е открил, че е приютила Спенсър. Само че не знаеше онова, което Джордан криеше, защото се чувстваше гузна заради непредпазливостта си — че посред нощ се е обадила на брата на Фийби. Тя си даваше сметка, че не трябва да го крие от него, но се страхуваше да го признае.

Вече беше сигурна, че някой наистина е подслушвал телефона на Кърт и че разговорът й с него е издал местонахождението на Спенсър. Призляваше й при мисълта, че е изложила на опасност живота на момченцето.

Благодарение на Бо се бяха изплъзнали от похитителя. Спенсър беше в безопасност… поне засега.

— Кога горе-долу ще пристигнем? — обърна се към Бо, след като отминаха поредната крайпътна табела, указваща приближаването им към тунела Чисапик Бей Бридж.

— Във вилата ли? Поне след няколко часа. — Той премина в лявото платно, за да задмине камион, натоварен с бали сено. — Искаш ли, след като преминем тунела, да пренощуваме в някой хотел?

— Не! — отсече тя.

— Сигурна ли си? Няма да е зле да си…

— Не, предпочитам да продължим — прекъсна го Джордан.

Съществуваха безброй причини да не иска да прекъснат пътуването.

Първо, вилата, която Бо беше ангажирал, се намираше на уединено място. Беше й обяснил, че е близо до градчето Корола, на границата с пустеещите земи на острова, където на воля тичали диви мустанги — информация, при която Спенсър заподскача от радост.

Казваше си, че ще се почувства в безопасност едва когато стигнат до вилата, която според Бо беше триетажна, следователно имаше достатъчно място и за тримата.

Изведнъж й хрумна, че може би той има нужда от почивка.

— Ако си се уморил, мога да те заместя зад волана — предложи.

— Не е необходимо. Само че не знам дали Спенсър ще издържи. Реших, че за него ще е по-добре, ако пренощуваме в някой мотел…

— Сигурна съм, че и той ще издържи — побърза да го прекъсне Джордан. Знаеше, че постъпва егоистично, но нямаше избор.

Знаеше, че ако прекъснат пътуването, самата тя няма да издържи.

Ще се чувства прекалено уязвима сама със Спенсър в хотелската стая, ала още по-неловко ще й бъде, ако тримата спят в една стая.

Разбира се, в присъствието на Спенсър няма опасност да се повтори случилото се предишната вечер. Само че тя беше твърдо решена за всеки случай да избягва каквито и да било опасни ситуации.

И без това ще бъде подложена на голямо изпитание, след като за неопределено време ще й се наложи да бъде под един покрив с Бо.

Знаеше, че е невъзможно вечно да се укриват. Всъщност преди той ненадейно да се появи, възнамеряваше да се обади в полицията.

След като не успя да се свърже с него по клетъчния телефон, си каза, че животът на Спенсър наистина е в опасност и че не е в състояние сама да осигури безопасността му.

Само че в този момент Бо най-неочаквано се озова пред вратата й, приемайки ролята на спасител. Тя си даваше сметка, че най-важното в момента е да изведат Спенсър от града. След като стигнат до вилата, ще решат какво да предприемат.

— Искаш ли да сменя диска? Не ти ли омръзнаха „Ролинг Стоунс“? — Гласът на Бо прекъсна размишленията й.

— Не… — промърмори тя.

— Сигурна ли си? Слушахме го два пъти.

— Така ли? — Дори не беше забелязала. — Защо не включиш радиото?

— А, не. По време на дълги пътувания се слушат само компактдискове — заяви той. Изглеждаше в прекрасно настроение, сякаш наистина отиваха на почивка. Наведе се, натисна бутона за изваждане и й подаде диска. — Избери нещо друго, Джордан.

Тя не беше в настроение за музика. Предпочиташе тишината, за да се отдаде на невеселите си мисли. Затова с неохота се приведе към поставката за дискове, вградена между седалките.

Неволно забеляза, че Бо си пада по разнообразието в жанровете. Имаше дискове на „Линард Скинард“ и на Патси Клайн, някои съдържаха компилации на най-големите хитове през осемдесетте. Избра един с изпълнения на Елтън Джон и го зареди в устройството.

— Хей, приятел, погледни навън. — За секунда Бо се обърна към момченцето на задната седалка. — Ето го мостът, за който ти разказвах.

Джордан също се загледа в металните стълбове, които проблясваха под лъчите на залязващото слънце.

Кой знае защо си казваше, че преминаването на моста, дълъг около трийсет и два километра, е най-важният етап от пътуването им. Това бе поредната преграда между Спенсър, Джорджтаун и „пирата“.

„Престани да се самозаблуждаваш! — упрекна се мислено, вслушвайки се в гласа на Елтън Джон, който изпълняваше «Твоята песен». — Всеки може да прекоси моста!“.

Всъщност преминаването му символизираше намаляването на опасността. Всеки изминат километър, всеки прекосен мост означаваха, че тя може да си отдъхне.

— Бас държа, че никога не си пътувал над океана — подхвърли Бо.

— Не съм — някак вяло промълви Спенсър.

Джордан се обърна да го погледне. Малкият се взираше през стъклото, втренчен в небето, изпъстрено с розови ивици, и проблясващия океан.

Вероятно усети, че тя го наблюдава, защото прошепна, без да се обърне към нея:

— Мостът ще хареса на мама. Тя много обича да пътува. Само че татко все не иска.

Джордан с усилие потисна риданието, което напираше в гърлото й.

— А тя как ще ни намери толкова далеч от къщата ти, Джордан? — продължи малкият и най-сетне се обърна към нея.

Сърцето й се сви. Не искаше да гледа печалното му изражение, подсказващо колко страда за майка си и за дома си, страхуваше се Спенсър да не забележи тъгата й, която тя все по-трудно прикриваше.

Насили се да се усмихне и с престорено оживление възкликна:

— Погледи ей там! Има един делфин!

Малкият залепи нос на стъклото. След малко разочаровано промърмори:

— Къде е? Не го виждам.

— Сигурно ми се е сторило — промълви тя.

Преглътна с усилие и погледна Бо. Той се взираше в предното стъкло и изглеждаше съсредоточен в шофирането по тесния път, спускащ се стръмно надолу. От двете страни нямаше банкети, двупосочното платно водеше към самия мост, простиращ се докъдето погледът стига.

Джордан се запита за какво ли мисли той.

След случилото се снощи не очакваше отново да го види. Във всеки случай не и толкова скоро. Епизодът в леглото й бе останал на заден план заради усилията им да спасят Спенсър, но не можеха да се преструват, че не се е случил.

Тя знаеше, че след като живеят под един покрив, рано или късно отново ще станат жертва на страстта. Само че този път тя ще бъде подготвена и ще устои на изкушението. Снощи… я беше заварил неподготвена. Никога повече няма да го допусне. Затова дори по време на пътуването ще се старае да избягва „опасните“ ситуации.

— Да му се не види, какво… — промърмори Бо и намръщено впери поглед в огледалцето за обратно виждане.

Джордан надникна в страничното огледало и видя как стремително ги наближава някаква черна спортна кола, която сякаш се беше появила изневиделица.

Сърцето й лудо затуптя. Обърна се и се загледа през облегалката на седалката.

Лъчите на залязващото слънце се отразяваха от предното стъкло, лицето на шофьора не се виждаше.

— Бо? — прошепна, обърна се и видя, че той напрегнато се взира в огледалцето.

— Не се безпокой — отвърна й и натисна педала за газта, но пред тях имаше микробус. В лявото платно пъплеше някакъв камион. Отдясно бяха само предпазното перило и разпенените океанска вълни.

Сега черната спортна кола се движеше на сантиметри от джипа. Джордан си казваше, че не бива да изпада в паника, но разумът й сякаш беше парализиран от страх.

Ако Бо внезапно удари спирачки, преследващата ги кола ще ги удари отзад. А може би това цели шофьорът. Може би се опитва да ги изблъска от шосето и… в океана.

Бо тихо изруга, като видя табелата с надпис, предупреждаващ, че наближават първия тунел и движението се пренасочва само в едното платно.

Камионът започна да набира скорост.

Джордан продължаваше да се взира в колата, която ги преследваше, и тревожно се питаше дали пиратът не ги е проследил.

— Какво ти е, Джордан? — попита Спенсър, стреснат от изражението й.

Тя се насили да се усмихне окуражаващо:

— Нищо, слънчице.

— Тогава какво гледаш?

— Ами… моста — изпелтечи тя и гласът й пресекна за миг. — Проверявам какво разстояние сме изминали.

Малчуганът извърна глава, за да погледне през задното стъкло, обаче високата облегалка му пречеше. Понечи да освободи предпазния колан, но Джордан възкликна:

— Недей! Не го разкопчавай, миличък!

— Защо? Само искам да видя…

— Не! — повтори тя. — Опасно е.

— Слушай какво ти казва Джордан! — извика Бо. Напрегнато се взираше в шосето и така стискаше волана, че кокалчетата на пръстите му бяха побелели.

Приближаваха черната паст на тунела. Лявото платно бързо се стесняваше. Камионът ги изпревари, сетне водачът рязко зави вдясно и се вмъкна между микробуса и джипа. Бо рязко удари спирачки и изруга. Шосето се спускаше стръмно надолу към входа на тунела, преминаващ под океана. В този момент черната кола, която ги преследваше, се понесе по вече изчезващото ляво платно.

Шофьорът на приближаващата се кола, пътуваща в обратната посока, натисна клаксона и удари спирачки.

Джордан изпищя. Бо цветисто изпсува.

— Защо говориш лоши думи? — провикна се Спенсър, надничайки от задната седалка.

Докато спортната кола профучаваше край джипа, Джордан видя, че в нея пътуват две млади момичета. Безразсъдни хлапачки, които търсят силни усещания.

Блондинката, която шофираше, показа среден пръст на Бо, после рязко зави вдясно и след като едва не закачи предната броня на джипа, се настани между него и камиона.

— Започвам да разбирам защо понякога по пътищата се стига да саморазправи — промърмори Бо, удари спирачки и превключи на задна скорост. — Ако вие двамата не бяхте с мен… — Поклати глава и добави: — Бяхме на косъм.

На косъм.

Джордан само кимна, отпусна глава на облегалката и затвори очи — толкова се беше изплашила, че се страхуваше да проговори, да не би гласът й да я издаде.

* * *

Вилата беше още по-красива, отколкото на снимката й каталога, и прекалено голяма за тримата. Бо я беше наел, защото високият наем не го притесняваше, пък и Лиса настояваше помещенията да бъдат просторни, да има плувен басейн и баня с всички удобства, както и прекрасен изглед към океана.

Сградата беше построена на мястото, където асфалтираното шосе отстъпваше място на пясъчните дюни, и до нея можеше да се стигне само с джип. Бо веднага забеляза, че е доста отдалечена от другите къщи и вили, издигащи се близо до брега, което означаваше, че ще бъдат в безопасност от любопитните погледи на съседите.

Остави в джипа Джордан и спящия Спенсър, слезе, отключи вратата и разгледа вилата.

На първия етаж имаше зала за билярд и бар, спалня с двойно легло и баня.

На втория се помещаваха други две спални, всяка оборудвана с баня, от които се излизаше на просторни тераси и веранди.

Най-горният етаж беше превърнат в апартамент с голяма дневна, трапезария и модерна кухня с барплот вместо маса. Тук имаше още две тераси и веранда.

Мокетът, фаянсовите плочки и стените бяха в кремаво и бяло. Мебелите бяха тапицирани в ярки цветове, които подчертаваха рамкираните картини на стените.

„На Джордан ще й хареса — помисли си Бо. — Също и на Спенсър, когато утре се събуди и види през прозореца безкрайната водна повърхност, набраздявана от гребените на вълните.“

Излезе на верандата на третия етаж, която гледаше към дюните. Нощта беше безлунна, звездите още не бяха пронизали небето с призрачната си светлина и океанът не се виждаше, ала във въздуха се долавяше миризмата на сол, някъде наблизо се чуваше шумът на прибоя.

Бо с пълни гърди вдъхна соления въздух — изпитваше облекчение, че най-сетне е тук и че Спенсър и Джордан са с него. Радваше се, че промени решението си и се върна да ги вземе — интуицията му подсказваше, че е постъпил правилно.

Върна се във вилата, надникна във всяка стая, като включваше осветлението и настройваше климатичната инсталация. В коридора на втория етаж намери големи чанти със спално бельо и хавлиени кърпи, оставени от служителите на агенцията за отдаване под наем. Приготви за Спенсър леглото в една от стаите на втория етаж и остави вратата отворена, за да не събуди момченцето, когато го пренесе от джипа.

Докато слизаше по стълбището, се запита коя спалня ще избере Джордан. Вероятно ще предпочете да бъде близо до Спенсър. Което означаваше, че той ще има на разположение двойното легло в апартамента на третия етаж. Само че на него му се искаше да не бъде толкова далеч от детето и жената, които бе решил да закриля.

Но тя няма ли да си помисли, че й се натрапва? Ще й се иска ли нощем да ги разделя само една стена?

Самият той знаеше какво иска — Джордан да бъде в леглото му.

В съзнанието му нахлуха спомени за снощните им страстни ласки; бяха толкова натрапчиви, че не избледняха дори когато излезе навън и я видя до колата. Облягаше се на отворената врата я се взираше в Спенсър, който непробудно спеше на задната седалка. Все едно беше лъвица, която бди над малкото си.

Като чу стъпките му, тя се обърна. Светлината, струяща от прозорците на вилата, озари лицето й. Изглеждаше изтощена, но и — поне в момента — спокойна.

— Е, как тя се стори вилата? — промълви.

— Прекрасна е. Подготвих леглото на Спенсър, затова се забавих. Ще го занеса в стаята му. Дано не се събуди.

Джордан кимна.

Като отвори задната врата на джипа и взе в прегръдките си спящото дете, Бо неволно си спомни предишната нощ… и безчет подобни нощи. Само дето тогава колата, детето и жената бяха други. Тогава животът му беше друг.

— Взе ли го? — прошепна Джордан, сетне затвори вратата на джипа.

Той кимна и закрачи към вилата, чувствайки се все още подвластен на спомените.

През почивните дни с Джинет винаги пътуваха — с кола, с частния му самолет или с една от яхтите му. В неделя вечер винаги отлагаха връщането към ежедневието, към реалността, като спираха да похапнат в някой ресторант, после пътуваха до къщата си, възхищавайки се на звездното небе, а Тайлър спеше на задната седалка.

Бо взимаше на ръце сина си и внимателно го слагаше да си легне. После с Джинет на пръсти прекосяваха коридора, затваряха се в спалнята си, любеха се и заспиваха прегърнати.

Колко прекрасни бяха тези неделни нощи! Въпреки че понякога екскурзиите и пътешествията бяха изморителни, Бо се чувстваше отпочинал. Джинет винаги заспиваше първа, той лежеше в мрака, притискаше я до себе си, вслушваше се в равномерното й дишане… и си казваше, че светът е прекрасен.

Даваше си сметка, че е късметлия. За разлика от мнозина, които не разбират какво притежават, докато не го изгубят, той осъзнаваше щастието си. Трепереше над съпругата и сина си, дори от време на време се питаше какъв щеше да бъде животът му без тях. Ала и през ум не му минаваше, че жестоката съдба скоро ще му даде отговор на този въпрос.

Сега вече знаеше.

Дори след като тях двамата вече ги нямаше, той продължи да живее. Но само защото нямаше алтернатива.

Обаче от онзи трагичен ден насетне вече не живееше, а водеше безрадостно и безнадеждно съществуване. Безкрайни дни и още по-безкрайни нощи, изпълнени с горчиви спомени, лишени от любов.

Знаеше, че така ще бъде до края на земните му дни. Някога имаше всичко и в един миг го загуби. Сега не притежаваше нищо.

И нямаше какво да губи.

* * *

На сутринта Джордан се събуди от слънцето, което надничаше през прозореца, и от настойчивото звънене на телефона.

За миг си помисли, че се намира в дома си.

Сетне действителността я връхлетя.

Спенсър.

Бо.

Пиратът.

Бягството от Джорджтаун.

Вилата на острова.

Усмивката, разцъфнала на устните й, помръкна; тя седна в леглото и потърка очи, за да прогони съня. Огледа се и неволно се възхити на мебелите от бяло дърво, на пъстрата завивка, на големите прозорци — щорите не бяха спуснати докрай и отвън проникваха ярките лъчи на слънцето.

Куфарът, в който набързо беше нахвърляла най-необходимото, стоеше на пода до скрина. Снощи беше прекалено уморена да разопакова багажа си. Извади само пижамата си и четката за зъби и се строполи в леглото.

Изправи се и се протегна, като се питаше колко е часът. На нощното шкафче нямаше будилник, което изобщо не беше изненадващо. В края на краищата това беше вила — хората идват тук да избягат от ежедневието, включително от будилниците.

А някои — да избягат от тайнствени и опасни преследвачи.

Отново я налегна бремето на тревогите от случилото се предишния ден. Каза си, че не бива да мисли за това, че всичко някак си ще се оправи.

Прекоси стаята и се приближи до трите врати в нишата срещу леглото. Отвори ги една след друга и видя, че водят към грамадния дрешник, банята и коридора.

Надникна навън и видя, че вратата на стаята на Спенсър, която се намираше срещу нейната, още е затворена.

Чу гласа на Бо, който долиташе от горния етаж.

„С кого ли говори?“ — запита се тревожно. Изведнъж си спомни, че я събуди звъненето на телефона. Вероятно Бо бе станал отдавна и беше съобщил на някого номера, на който могат да го търсят.

Тръгна към банята, но изведнъж й хрумна нещо, което я накара да свъси вежди. Надяваше се той да не си е позволил на своя глава да уведоми полицията за Спенсър. Бяха се уговорили, че ще обсъдят кога и как да се свържат с властите, едва когато се озоват в безопасност във вилата. Само че тя още не беше готова да се изправи пред този проблем. Трябваше й време да събере мислите си, да се подготви психически за онова, което предстоеше.

Набързо взе душ, обу бял панталон, отрязан до коленете, облече тъмносиня тениска, извади дрехите от куфара и за няколко минути ги прибра в чекмеджетата на скрина. Вчера не й беше до избор на тоалети, пък и трябваше да приготви багажа на Спенсър.

Все пак беше взела достатъчно тениски, къси панталони и бельо, за да се преоблича през няколкодневния престой във вилата. В последния момент послуша съвета на Бо и пъхна в куфара бански костюм. Изобщо не й беше до морски бани, ала знаеше, че щом Спенсър види колко близо е океанът, ще настоява да отидат на плаж.

Излезе в коридора и се ослуша.

Сега в къщата цареше тишина, вратата на стаята на Спенсър още беше затворена. Джордан предпазливо я открехна, за да се увери, че детето спи спокойно в голямото легло.

„За щастие снощи не е сънувал пирати“ — помисли си, докато се изкачваше по стълбището към горния етаж, откъдето се разнасяше примамливата миризма на прясно сварено кафе.

Завари Бо да седи до барплота. Отпиваше от чашата с димяща течност и преглеждаше купчината документи пред него. Носеше сини шорти и светлосива тениска. Когато Джордан се приближи до него, долови аромата на одеколона му — миришеше на лимон и на чисто.

— Кафе ли пиеш? — попита го и надникна в чашата му. — Откъде го взе?

— Първата ми работа тази сутрин беше да отскоча до Корола за провизии — обясни Бо, посочвайки кафе машината върху плота.

— Май преди това си се обадил на някого — промърмори тя, взирайки се в ръчния му часовник. Не виждаше стрелките, ала марката й беше позната — този часовник струваше цяло състояние. Едва сега си спомни как Андрея Макдъф упорито й натякваше, че Бо произхожда от много заможна южняшка фамилия. Запита се наистина ли е толкова богат и защо милионер като него отдавна не е впримчен от момиче от неговата среда или дори от някоя „златотърсачка“.

— На крак съм от пет и половина — обясни той. — Но още снощи се обадих на моя съдружник и продиктувах на гласовата му поща телефонния номер на вилата. Тази сутрин той веднага ми позвъни.

— Да, чух.

— В службата е възникнал проблем — продължи Бо. — С един от нашите клиенти, който е свикнал всички да му играят по свирката.

— И аз често се сблъсквам с подобни хора. — Тя взе чаша и си наля кафе. — Знаеш ли, откакто Спенсър влезе в живота ми, зарязах фирмата. Имам доверие на моя съдружник и знам, че ще се справи и сам, но съм сигурна, че изобщо не му е лесно.

— Значи работата не ти липсва, така ли?

Джордан се позамисли, сетне отговори:

— Напротив. Само че беше крайно време да си взема отпуска. Не съм си го позволила, откакто стъпихме на краката си. Моят съдружник казва, че съм работохоличка.

— Какво съвпадение — моят твърди същото. Но аз обичам работата си.

Нещо в изражението му подсказа на Джордан, че той крие нещо от нея. Хрумна й, че може би и той като нея търси спасение в работата, за да прогони горчиви спомени.

Изненада се, като си го помисли. Никога досега не беше приемала работата си като избавление. Ала сега, когато й се налагаше да се примири със смъртта на Фийби и да поеме отговорността за Спенсър, откри, че копнее за някакво убежище… също както по времето, когато Кевин най-ненадейно я изостави.

Тогава трескаво започна да крои планове за бъдещето. Реши да замине за Вашингтон, намери съдружник в лицето на Джереми и не пожали сили да създаде и наложи фирмата за уреждане на празненства „Джей&Джей Кетъринг“. Оказа се, че е много лесно да позволи на работата да я погълне. Така почти не й оставаше време да си остане вкъщи и да размишлява за живота си… или по-точно — за липсата на личен живот.

Сега съдбата й изпращаше ново изпитание, само че този път нямаше „буферна зона“. Нямаше убежище… „Освен в прегръдките на Бо“ — помисли си ненадейно.

Бо събра документите, разпръснати върху плота.

— Ако Ед не успее да се справи с онзи досадник, ще се наложи да се върна във Вашингтон — промърмори кисело.

— Да се върнеш във Вашингтон ли? — изплашено повтори Джордан. Нима ще ги остави сами тук?

— Повярвай, че не го искам. Но не мога да рискувам да си навлека гнева на Ландри. Успеем ли да го укротим, можем да смятаме, че бъдещето на фирмата ни е осигурено. — Той прибра книжата в куфарчето си и вдигна поглед към Джордан. — Не се безпокой. Нямаше да ви оставя сами, ако мислех, че ви заплашва някаква опасност. Освен това ще отсъствам само двайсет и четири часа.

— Защо не пътуваш със самолет? Така ще се върнеш още същия ден.

За миг погледът му помръкна, сетне той промълви едва чуто:

— Невъзможно е.

— Но…

— Никога не пътувам със самолет, Джордан. — Изправи се и тръгна към спалнята. — Ще си сложа банските и ще поплувам.

Джордан искаше да каже нещо, само че не знаеше какво. Искаше й се да попита дали не го е обидила с нещо, ала той й обърна гръб и влезе в стаята си.

* * *

Бо плътно затвори вратата, облегна се на нея и затвори очи. Дъхът му излизаше на пресекулки.

„Страхливец!“ — упрекна се мислено.

Няма съмнение — беше долен страхливец.

Боеше се да пътува със самолет.

Тази жена го смяташе за герой, а той се страхуваше да признае защо никога не се качва на самолет.

„Джордан е кръгла глупачка — помисли си с горчивина, — ако си въобразява, че мога да ги спася. Не съм способен да спася никого.“

Нима не го беше научил по възможно най-ужасния начин?

„Тогава какво търсиш тук? Защо те са тук? Защо доведе Джордан и Спенсър на това уединено място? За да избягат, както ти правиш години наред ли?“

Но имаше ли избор? Джордан го умоляваше да помогне на двама им със Спенсър да напуснат града и да се изплъзнат от тайнствения непознат, който задава прекалено много въпроси. Беше сторил онова, което смяташе за правилно. Не, знаеше, че е правилно.

Един Бог знае какво цели човекът с черна превръзка на окото… и кой е всъщност.

След като Спенсър е в безопасност, с Джордан ще разполагат с време да обмислят следващия си ход. Точно така! Не бива да се обвинява заради решение, което е най-разумно при тези обстоятелства.

Бо тежко въздъхна, приближи се до гардероба и извади светлосини бански гащета. Докато се събличаше, се опита да си внуши, че всичко ще бъде наред. След като поплува, разумът му ще се избистри, ще изчезне напрежението, което непрекъснато се усилваше, след като разбра, че ще се наложи да се върне във Вашингтон.

Ландри бил недоволен, защото работата по проекта напредвала прекалено бавно. Тази вечер господин „Важна клечка“ се завръщал от делово пътуване до Цюрих и настоявал следващия ден да се срещне с двамата архитекти.

Ед се страхуваше, че съществува реална опасност да си развалят отношенията с Ландри и той да се откаже не само от тази поръчка, но и от намерението си да им възложи проектирането на новата сграда на корпорацията си. Бъдещето на фирмата зависеше от прищевките на господин „Важна клечка“.

Бо си каза, че трябва да го обясни на Джордан — самата тя е делова жена и вероятно ще го разбере. Всъщност й дължеше и друго обяснение. Тя заслужаваше да научи истината за него… за предишния му живот.

Той тежко въздъхна. Да, редно е да й каже всичко. И то незабавно. Дотогава не може да иска от нея да разбере сложните чувства, които бушуваха в душата му, и не му даваха нито миг покой.

Взе плажна кърпа и се върна във всекидневната, подготвяйки се за въпросите, с които Джордан неизбежно щеше да го обсипе.

Ала тя вече не седеше на високото столче до барплота.

Той надникна във всички стаи на етажа, но не я откри.

Бавно слезе по стълбите и за миг спря на площадката на втория етаж. Видя, че вратата на спалнята й е затворена, от банята се чуваше шумът от течаща вода.

„Добре — каза си той. — Обясненията временно се отлагат.“ Продължи надолу по стълбите, като си мислеше, че разполагат с достатъчно време да разговарят.

Щом излезе от вилата, усети полъха на нажежен и влажен въздух. Присви очи срещу слънцето и изтича по дървеното мостче, което водеше към плажа.

Дъските, нагорещени от слънцето, пареха по босите му стъпала. От двете страни на мостчето се простираха безбрежни дюни, тук-там сред белезникавия пясък растяха бледозелена трева и някакви ярки цветчета.

Като наближи края на мостчето, пред погледа му се ширна брегът. Някаква чайка прелетя толкова ниско, че едва не го докосна с крилата си. На хоризонта кристално синьото небе се сливаше със сапфирено синия океан.

Бо въздъхна. Осъзна колко му е липсвала тази гледка. Беше израснал край океана; в миговете, когато беше тъжен или нещастен, разходката по брега беше като балсам за наранената му душа, а топлите, солени вълни сякаш помитаха тревогите му.

После се случи нещастието и той се понесе като разбит кораб върху вълните на океан от отчаяние.

От години не си беше позволявал удоволствието да прекара един ден на плажа. Съгласи се да наеме вилата само защото Лиса много настояваше, но през месеците, последвали раздялата им, с изненада откри, че с нетърпение очаква почивката, която ще прекара сам.

Оказа се, че не е на почивка, нито е сам, въпреки това имаше усещането, че океанът започва да му оказва познатото благотворно въздействие.

Хвърли хавлиената кърпа, която беше увил през кръста си, и запристъпва по нагорещения пясък, обсипан с мидени черупки. Вълна се плисна в краката му. Той се втренчи в разпенената вода, която бързо се отдръпна, осейвайки с черни точици пясъка.

Бо се наведе и видя, че точиците са миниатюрни рачета. Докато ги наблюдаваше, побързаха да се заровят в пясъка, преди следващата вълна да ги отнесе.

Той се изправи, с пълни гърди вдъхна соления въздух и се огледа. Плажът се използваше само от обитателите на съседните вили. Наблизо седеше млада жена и не откъсваше поглед от малчугана, който пълнеше с вода кофичката си. Някакъв мъж дремеше, изтегнат на шезлонг под голям чадър. Двама велосипедисти усилено въртяха педалите, преминавайки по ивицата утъпкан пясък досами океана.

Той пристъпи към водата, като забиваше пети в мокрия пясък. Отначало го побиха тръпки, но като навлезе по-дълбоко, се приспособи към температурата.

Едва тогава се гмурна — докато се носеше към мрачните дълбини, отново го обзеха ужасяващи спомени. Насили се да остане под водата колкото е възможно по-дълго, подлагайки се на изтезанието на кошмарните картини, които се редуваха в съзнанието му.

В мига, в който белите дробове и мозъкът му щяха да експлодират, вроденият у човека инстинкт за самосъхранение надделя над необходимостта му да се самонаказва.

Той излезе на повърхността.

Жадно си пое въздух и с ритмичните загребвания, които бе научил още като дете, заплува към хоризонта.

Плуваше така, сякаш го преследваха.

Сякаш, ако се обърнеше, щеше да види как го следват два демона.

Демони…

Или призраци.

Тялото му продължаваше да пори вълните. Той намали темпото едва когато усети, че силите го напускат. Извърна глава и като видя колко се е отдалечил от брега, се изкуши да продължи напред. Щеше да плува към хоризонта, докато тялото му натежи като олово и се понесе към дълбините… и към забравата.

Ще почувства ли онова, което са изпитали те?

Не.

Няма, защото няма да се бори за живота си.

Той ще приветства студения си гроб.

Обърна се по гръб и без да усеща жарките лъчи на слънцето върху лицето си, обмисли възможностите.

Да продължи към хоризонта и към сигурната смърт.

Или да заплува обратно към брега и към несигурността.

Брегът, на който го очакват Джордан и Спенсър.

Още няколко секунди се остави на волята на вълните.

Сетне се преобърна и заплува към далечния бряг.

Девета глава

— Какво ще правим тази вечер? — попита Бо, като видя, че Джордан слиза по стълбите, след като беше взела душ.

— А ти какво предлагаш? — промърмори тя, сетне изпод око погледна към Спенсър. Момченцето лежеше по корем до канапето, на което седеше Бо, и разглеждаше голям албум за корабите, потънали край брега на Северна Каролина.

— Искам детско меню — обяви малчуганът и за миг отмести поглед от миниатюрните метални колички, които Бо му беше купил от супермаркета. Беше им построил рампа, използвайки някакви стари мокасини и телефонния указател.

— Детско меню ли? — повтори тя, като се питаше какво ли е това.

— Май наблизо няма закусвалня „Макдоналдс“, приятелче — усмихна се Бо и разроши косата му.

„Ясно — помисли си Джордан. — Очевидно става въпрос за нездравословна храна, без която Спенсър спокойно може да мине.“

Малчуганът разочаровано ритна масичката.

— Не прави така! — Тя машинално посегна към скулптурата на чайка, поставена в средата на масичката.

— Не се безпокой, няма начин да я повреди — промърмори Бо. — Солидна е и тежи поне един тон.

— Кога пак ще отидем на плажа? — намеси се Спенсър.

— Утре, ако времето е хубаво — отговори Джордан.

— Ще ми разрешиш ли да си играя на моята скала?

Тя се усмихна:

— Разбира се.

„Скалата на Спенсър“ беше грамаден камък, който стърчеше пред дюните и изглеждаше не на място сред планините от мек пясък. Още като отидоха на плажа, малчуганът я забеляза и прояви голям интерес към нея. С лекота се покатери на нея и замислено се загледа в океана. Джордан тревожно се запита дали той не мисли за майка си. За щастие в този момент Бо го накара да слезе от скалата, за да хвърлят фризби.

Сега, докато слизаше по стълбата, тя се страхуваше, че наближава мигът, в който Спенсър ще научи за съдбата на родителите си. Тръсна глава да прогони тази мисъл и подаде на Бо шишенцето с лосион:

— Благодаря, че ми го даде. Наистина ми помогна.

— Намаза ли се навсякъде?

— Да.

— И гърба ли? Кожата ти беше ужасно зачервена, когато си тръгнахме от плажа.

— Е, точно там не можах да се намажа — промърмори тя, но веднага й се прииска да си вземе думите обратно.

— Ще ти помогна. Ела тук.

— Не е необходимо. Скоро ще ми…

— Ела тук — повтори той и й направи знак да седне на канапето.

Джордан седна с гръб към него. Знаеше, че наистина трябва да предприеме нещо. Беше получила сериозно слънчево изгаряне, защото не беше взела необходимите предпазни мерки. Късно беше да съжалява, че е намазала със защитен крем само Спенсър.

Сега щеше да плати за непредпазливостта си. Лицето на момченцето само беше порозовяло, докато тя имаше усещането, че се е пържила под жарките лъчи на слънцето.

— Вдигни тениската си — каза Бо, сякаш това беше нещо съвсем естествено.

Искаше й се да запротестира, но не го стори, защото си помисли, че Спенсър ги наблюдава. Обаче момченцето отново си играеше с количките и мърмореше, задето няма да получи любимото си детско меню — очевидно не забелязваше напрежението между Джордан и Бо, което постепенно нарастваше.

„Е, не мога де си кривя душата — помисли си тя. — Не беше така през целия ден… особено когато се плискахме във водата или се опитахме да построим пясъчен замък.“

На Спенсър му хрумна да зарови Бо в пясъка — безкрайно приятно занимание за едно хлапе. Само че настоя Джордан да му помогне и неволно я въвлече в неловка ситуация.

Като приклекна до Бо и се залови да посипва с пясък мускулестите му бедра, в съзнанието й нахлуха неканени образи от миналата нощ. Прекалено лесно й бе да си спомни какво изпита, когато се притискаше до голото му тяло, и да си представи какво щеше да се случи помежду им… при друга обстоятелства.

В мига, в който усети дланта на Бо върху голия си гръб, осъзна, че отново се е озовала във взривоопасна ситуация. Ахна и едва се въздържа да скочи на крака.

— Извинявай — промълви той. — Опитах се да постопля в дланите си лосиона. Студено ли ти стана?

— А, не… — измънка тя.

Всъщност лосионът беше топъл… а мислите й я бяха отвели на опасна територия.

— Ще се опитам да не ти причиня болка — обеща той.

С върховете на пръстите си нежно втри лосиона в зачервената й кожа, което мигновено облекчи болките й, но й създаде много по-голям проблем.

„Божичко, как е възможно да ми се иска да се любя с него, след като животът и на тримата ни може би е в опасност?“ — гузно се запита Джордан, давайки си сметка, че е прекалено лесно да се отдаде на подобни мисли.

Намираха се далеч от Джорджтаун, което я караше да се чувства в сравнителна безопасност… макар да знаеше, че това чувство е измамно. Само че докато усещаше допира на Бо, беше прекалено лесно да забрави защо са тук, да забрави Спенсър, бедната Фийби… и пирата.

Спокойно можеше да си внуши, че са дошли на почивка, а по-късно, когато момченцето заспи, с Бо ще продължат започнатото снощи.

Изведнъж забеляза, че той се е умълчал. А пръстите му вече не бяха пъргави като на опитна медицинска сестра. Понечи да запротестира, когато Бо отдръпна ръка, после чу как той отново изсипва лосион в шепата си. Благодарна, че масажът ще продължи, Джордан затвори очи и се приведе, за да му позволи да намаже мястото над закопчалката на сутиена й.

Бо я хвана за рамото, докато с другата си ръка втриваше ароматната течност в пламналата й кожа. Кръгообразните движения на пръстите му й напомниха за божественото усещане, което снощи бе предизвикал езикът му.

Тя едва се сдържа да извика от удоволствие.

— Благодаря — изхриптя. — Вече съм много по-добре.

— Сигурна ли си? Достигнах ли навсякъде?

„Не! Не навсякъде!“ — искаше й се да изкрещи. Помъчи се да потисне страстта, която се надигаше и караше всяка фибра от тялото й да се напряга в очакване. Наложително беше да насочи мислите си и разговора на друга тема.

— Гладна съм като вълк — заяви, напъха тениската си в шортите и се изправи. — А вие, момчета?

— Искам детското меню — обяви Спенсър, все едно не му бяха казали, че наблизо няма закусвалня „Макдоналдс“. Изглежда, всеки миг щеше да избухне в плач.

Джордан знаеше, че някак трябва да спаси положението.

— Добре. Ей сега ще ти го приготвя.

— Ти ли? — учудено възкликна хлапето и погледна Бо, който пък се втренчи в нея.

— Наистина ли? — промърмори и остави шишенцето с лосион. — Да не би да си вълшебница?

— Ако планината не може да отиде при „Макдоналдс“, „Макдоналдс“ ще отиде при нея… тоест — при нас — самоуверено заяви Джордан. — Преди да отидем на плаж, погледнах в хладилника и в кухненските шкафове. Бо, поздравявам те за зареждането. Мисля, че ще приготвя нещо за хапване, което ще хареса не само на Спенсър.

Хлапето и Бо недоумяващо се спогледаха. Той сви рамене:

— Да видим на какво е способна, приятел. Да й дадем възможност да ни покаже.

— Ами… добре — колебливо промърмори Спенсър.

Джордан тръгна към кухнята. Въпреки самоувереното си изражение нямаше дори най-бегла представа какво включва детското меню. Преди да излезе, спря, обърна се и се провикна: — Бо, забравих да те попитам нещо.

Той отново сви рамене, сякаш искаше да каже: „Сега пък какво ти хрумна?“, но все пак стана и тръгна към нея.

Като се приближи, Джордан се приведе към нето и прошепна:

— За бога, какво представлява прословутото детско меню?

* * *

— Е, приятел, вече можеш да погледнеш! — каза Бо. Накарал беше Спенсър да затвори очи и като го хвана за раменете, го доведе в трапезарията.

Малчуганът се подчини и ахна:

— Леле! Какво е това?

— Детско меню.

Момченцето грабна белия хартиен плик от кроасаните, който Бо беше украсил с различни рисунки, използвайки маркерите, намерени в едно чекмедже, и който досущ приличаше на плик с детско меню от някоя закусвалня.

— Благодаря, Бо! — възкликна, отвори хартиената торба и надникна вътре.

— Благодари на Джордан — поправи го той.

— Благодаря, Джордан — избърбори момченцето, без да я погледне.

Тя се обърна, но миг преди това Бо зърна разочарования й поглед. Домъчня му за нея. Тя даваше всичко от себе си, за да спечели обичта на Спенсър, но малкият продължаваше да се държи враждебно с нея, докато към него проявяваше странна привързаност. Вероятно поведението му измъчваше Джордан.

Докато тя занесе чиниите на масата, хлапето започна да изпразва хартиения плик.

Джордан беше поставила вътре кутийка с плодов сок, салфетки и пакетчета с кетчуп от „Макдоналдс“, които беше намерила в жабката на джипа. Хамбургерът беше увит във восъчна хартия, също изрисувана от Бо така, че да прилича на опаковка от закусвалня, имаше и пържени картофки в хартиена фунийка.

— Ммм, мирише много апетитно — одобрително кимна Бо и взе хамбургера, който му поднесе Джордан. — Много благодаря.

— Няма защо. Ти купи бургерите, хлебчетата и картофите. Аз само ги приготвих.

— Недей да скромничиш. Забелязах, че ти отне цял час, за да нарежеш картофите на толкова тънки парченца, преди да ги изпържиш — каза той най-вече заради Спенсър. — Това си е много работа.

Само че Спенсър изобщо не го чу, защото току-що беше открил „наградата“, увита в целофан, и пъхната най-отдолу — миниатюрно хвърчило, което Бо беше купил от супермаркета заедно с още няколко играчки. Хрумнало му беше, че хлапето сигурно ще скучае, след като във вилата няма телевизор.

— Благодаря ти, Бо! — Спенсър остави на масата хвърчилото и взе пакетчето с кетчуп. — Искаш ли после да отидем на плажа и да си поиграем с него?

— Май ще се наложи да го отложим за утре, приятел. Навън вече се смрачава.

Бо наблюдаваше как Джордан без желание отхапа от сандвича си, очевидно нещо я тревожеше. Погледите им се срещнаха и той сякаш прочете мислите й.

Докато приготвяше вечерята, телефонът иззвъня.

Отново се обаждаше Ед. Обясни, че се опитва да се справи сам с Ландри, но онзи настоявал да разговаря лично със Съмървил. Пътуването обратно до Вашингтон изглеждаше неизбежно. Все пак Ед обеща да телефонира по-късно и да го уведоми за решението на господин Важна клечка.

— Не се безпокой — тихо каза той. — Дотам са само шест часа път с кола.

Изражението й му подсказа, че го е разбрала. Тя погледна Спенсър, който усърдно поливаше с кетчуп пържените картофи.

— Вчера пътувахме повече от шест часа — промълви.

— Първо, движението беше доста натоварено, второ, пътувахме по второкласно шосе. Ето какво ще направя — ако потегля призори по магистрала №95, в дванайсет на обед ще бъда във Вашингтон; ще се срещна с онзи досадник и веднага ще тръгна обратно. Ще бъда тук, преди да се е мръкнало… или най-късно до полунощ. Важното е, че няма да отсъствам дълго.

— Толкова продължително шофиране е изморително…

— Не и за мен — прекъсна я той.

— Не говори така. Излагаш се на опасност…

— Няма страшно. Ако случайно ми се доспи, ще спра някъде и ще пия силно кафе. Но да не говорим за това. Може би няма да се наложи да…

Телефонът иззвъня.

Избягвайки погледа на Джордан, Бо остави сандвича си в чинията, приближи се до апарата и вдигна слушалката. Знаеше, че се обажда съдружникът му — само той знаеше номера във вилата. И се оказа прав.

— Съжалявам, Бо. Помолих Ландри да отложим съвещанието, но той се заинати — знаеш го какъв е. Настоява утре следобед да се срещне с двама ни.

Бо се изкушаваше да го помоли да се откажат от проекта. Искаше му се да телефонира на Албърт Ландри и да му каже да си намери други архитекти, които да върти на малкия си пръст.

Докато се колебаеше, извърна глава и срещна погледа на Джордан. Изненада се, като видя изражението й.

— Един момент — каза в слушалката, отмести я от ухото си и с длан затисна микрофона.

— Не се безпокой за нас — прошепна Джордан. — Говоря съвсем откровено.

— Но…

— Сигурна съм. Трябва да заминеш.

Изпълнен с благодарност, той й се усмихна, но след миг усмивката му помръкна, отново го обзеха тревожни мисли. Вярно е, че двамата със Спенсър бяха в безопасност във вилата. Никой не знаеше, че са тук. По време на отсъствието му няма да им се случи нищо лошо. Обаче…

Не! Няма да позволи на параноята да надделее. Джордан и Спенсър са в безопасност, а съдружникът му не може да се справи без него. Ако не се срещне с Ландри, фирмата им със сигурност ще фалира.

Той отмести дланта си и каза в слушалката:

— Добре, ще дойда.

* * *

След като сложи Спенсър да си легне, Джордан отново взе душ — хладката вода й действаше успокояващо. После си каза, че отново трябва да намаже с лосион раменете и гърба си, за да не се обели кожата й. Да му се не види, защо й трябваше да връща на Бо шишенцето?

„Може би го е оставил на масичката в дневната“ — помисли си. Набързо среса мократа си коса и я върза на конска опашка, сетне се качи по стълбата.

На горния етаж цареше тишина. Вероятно Бо си беше легнал, за да се наспи добре преди изморителното шофиране на следващия ден.

Вместо да си сложи късата памучна нощница, която беше оставила на леглото си, беше облякла халата си и го беше престегнала с колана. Така щеше да изглежда „прилично“, ако случайно налети на Бо.

Докато вървеше по коридора към дневната, където смяташе, че ще намери лосиона, тя се питаше как ще се справи следващия ден, когато ще остане сама със Спенсър.

Знаеше, че във вилата са в безопасност. Сигурна беше, че никой не ги е проследил до тук. Когато снощи се движеха по пътя, свързващ сушата с острова, бяха единствената кола на шосето.

Нямаше причина Бо да пропусне важната среща. И все пак мисълта, че ще остане сама, я плашеше.

Днес, докато със Спенсър се плискаха във водата и строяха пясъчни замъци, се беше почувствала като на почивка. После… после напрежението между нея и Бо започна да нараства, подсилвано от страха и мъката за трагично загиналата й приятелка.

Най-лошото беше, че не можеха да говорят свободно пред Спенсър, да обсъдят положението и да решат каква ще бъде следващата им стъпка.

Нито пък се осмеляваха дори за миг да откъснат поглед от него и да поразсъждават на спокойствие.

Ето защо в определени моменти тя почти забравяше какво ги е довело тук. Моменти, в които можеше да си въобрази, че всичко е наред.

Сетне се връщаше към действителността.

Бо не й беше съпруг, нито Спенсър — неин син. Съдбата временно я беше свързала с този мъж, но скоро всеки щеше да поеме своя път.

Само че мисълта какво ще се случи със Спенсър, когато го заведат в полицията, не й даваше покой.

Питаше се дали ще го приютят семейни приятели, за които никога не е чувала. Или пък негов попечител ще стане Кърт, когото малкият почти не познаваше.

Все пак дълбоко в сърцето си знаеше, че всяка от двете възможности е много по-разумна, отколкото Спенсър да остане при нея.

Дори да беше способна да се грижи за едно четиригодишно момченце, тя не си правеше илюзии, че в завещанията си Рино или Фийби са я определили за негова настойница. Не биха и могли — в крайна сметка тя беше неомъжена, отделяше прекалено много време на работата във фирмата си, отгоре на всичко не живееше във Филаделфия.

Знаеше, че дори да заведе съдебно дело за попечителство, вероятно ще загуби, защото липсват юридически основания. При дадените обстоятелства нито един съдия няма да разреши делото в нейна полза. Пък и ако Спенсър има възможност да избира, никога няма да пожелае да остане при нея.

Кого ли би избрал?

„Бо, разбира се. Ако го попитат, непременно ще пожелае да живее с Бо.“

Що за абсурдна мисъл? Все пак тя е кръстница на Спенсър, докато Бо влезе в живота му едва преди два дни. Вярно е, че от първия миг детето се привърза към него, но това не означава, че той ще играе някаква роля в бъдеще. Когато тази история най-сетне приключи, господин Съмървил ще поеме по пътя си.

„Как ли ще се почувства Спенсър, когато Бо го напусне?“

Мисълта за това я плашеше не по-малко от мига, в който момченцето щеше да научи за смъртта на родителите си. Тя трябваше да му го каже или да остави на полицейските служители да му го съобщят. Чувала беше, че при подобни случаи се търси съдействието на социални работници, които имат опит с деца, и знаят как да утешават хора, загубили близките си при трагични обстоятелства.

„Само че всички те ще бъдат непознати — помисли си с горчивина. — Спенсър ще бъде заобиколен от непознати.“

Струваше й се странно, че макар непрекъснато да разпитваше за майка си и няколко пъти спомена баща си, момченцето никога не говореше за другите хора в живота си.

После си спомни, че Фийби се беше обърнала именно към нея, когато е разбрала за опасността. Не бе потърсила помощ от някого, с когото е по-близка или който живее в същия град. Напротив — пътувала беше чак до Вашингтон, за да помоли Джордан да се грижи за Спенсър.

Нима в живота й не е имало друг човек, на когото може да се довери?

Нима не е познавала никого, който да обича момченцето толкова, че да бди над него?

Джордан си каза, че ще направи всичко възможно да изпълни обещанието, което беше дала на скъпата си приятелка. Обзета от тези мисли, тихо отвори вратата на Спенсър и на пръсти се приближи до спящото момченце. Изглеждаше толкова невинно и уязвимо.

Тя се наведе и го целуна по страната.

Очакваше, че в съня си Спенсър отново ще замахне да я прогони като досадна муха, ала това не се случи.

Като се обърна и тръгна към вратата, тя чу как детето тихо въздъхна.

Сърцето й се сви.

Отново си даде сметка колко е необходима на Спенсър. Доколкото й беше известно, малкият си нямаше другиго, освен нея. Затова тя щеше да направи всичко възможно да го защити, щеше да бди над него като родна майка.

* * *

Без да включи осветлението, Бо седеше на шезлонг на терасата, взираше се в мрака и се вслушваше в шума на прибоя. Небето беше като черен свод, не се виждаше нито една звезда, влажният и топъл въздух беше някак потискащ. „Сигурно утре ще вали“ — помисли си Бо. Още по-добре — така Джордан и малкият няма да излизат от вилата, докато него го няма.

Разбира се, нямаше опасност някой да познае Спенсър, докато си играе навън. Плажът беше частен, което означаваше, че се посещава от малко хора. Днес никой не се беше приближил до тях, но дори да са ги наблюдавали отдалеч, едва ли са видели лицето на момченцето, закривано от широкополата шапка, която му беше купил сутринта.

Въпреки това той отново се изкуши да телефонира на съдружника си, да му съобщи, че му е невъзможно тъкмо сега да се върне във Вашингтон, и да го посъветва да се отърве от капризния клиент. Само че Ед ще започне да го разпитва, ще поиска обяснение… дори ще му стане обидно, че колегата му поставя на карта бъдещето на фирмата, само и само да не прекъсне почивката си. Бо така и не успя да му обясни защо отказва предложението му да го превози с чартърен полет.

— Знаеш, че съм се зарекъл повече да не се качвам на самолет, Ед — каза му.

— Зная, обаче знам и това, че излишно се обвиняваш. Ако приемеш, че…

Бо грубо изруга и му заповяда да не си пъха носа в личния му живот. Веднага след това съжали, но не можеше да върне думите си.

Ед беше женен, имаше деца… безпокоеше се да не фалира, да не остане без средства за издръжка на семейството си. Не беше преживял трагедия като съдружника си… Бо не пожелаваше на никого да го сполети преживяното от него.

Стисна зъби и потърка зачервените си клепачи. Знаеше, че единственото му спасение в момента е алкохолът. Ех, ако имаше под ръка бутилка бърбън, щеше да си налее пълна чаша. Жадуваше за забравата, която питието щеше да му донесе. Съзнаваше, че е прекалено изнервен, но донякъде причината бе и в горещината. Той свали тениската си и я преметна на парапета. Почувства се малко по-добре, ала все още копнееше за силно питие, което да притъпи горчивия вкус на скръбта.

Преди в подобни мигове се качваше на колата, влизаше в първия магазин за спиртни напитки и задоволяваше желанието си.

Ала това беше по времето, когато душевната му рана още беше отворена, а мъката — непоносима. С течение на времето започна да изпитва смътна, пулсираща болка, примесена повече със съжаление, отколкото със скръб.

Само гузната му съвест продължаваше да го измъчва, питаше се защо още е жив. А тази вечер черните мисли бяха особено натрапчиви.

Защото в живота му се беше появила друга жена.

И друго дете.

Трябваше да ги закриля, а той се канеше да ги изостави…

Внезапно го обля светлина.

Той стреснато се обърна и погледна в дневната. Беше затворил високите прозорци заради климатичната инсталация, но през стъклото видя, че Джордан е влязла в помещението.

Косата й беше влажна. Бо знаеше, че от нея се разнася уханието на шампоан. Дълбоко си пое дъх и му се стори, че ароматът се смесва със соления въздух.

Джордан носеше бяла роба, която стигаше до коленете й. Когато се наведе към масичката, дрехата се разтвори до кръста. Той ахна — отдолу младата жена беше гола. Не можеше да откъсне поглед от лебедовата й шия, от снежнобелите й гърди.

Внезапно желанието му за алкохол беше изместено от друго желание, което го накара да скочи на крака.

Осъзна, че се приближава към остъклените врати, но в последния миг спря порива си. Повтаряше си, че трябва да се овладее. Не може да се спусне към Джордан, да я притисне в прегръдките си и да я обладае. Трябва да обмисли действията си. Да предвиди последствията…

Само че страстта замъгляваше съзнанието му; невъзможно му беше да откъсне поглед от жената пред себе си, да мисли за друго, освен за нея.

И за насладата, която ще изпита в прегръдките й.

Отвори вратата.

Джордан стреснато извика.

Погледите им се срещнаха.

— Не бой се, аз съм — промърмори той и влезе в прохладното помещение. Видя, че Джордан държи шишенцето с лосион.

— Изплаши ме. Мислех, че си си легнал.

— Не можах да заспя. Ако искаш, ела да поседнем на терасата — предложи той, без да откъсва поглед от лицето й. Страхуваше се какво може да направи, ако погледне надолу. — Нощта е прекрасна — добави и се засрами от лъжата си.

На небето нямаше нито една звезда, въздухът беше прекалено горещ и влажен.

Запита се какви ги върши.

Отговорът беше съвсем елементарен — искаше му се Джордан да излезе на терасата. Надяваше се мракът да скрие страстта в погледа му, а думите му, заглушавани от прибоя, да не изглеждат толкова престорени.

— Добре — кимна тя, погледна надолу, придърпа на гърдите халата си и още по-силно пристегна колана. — Но само за няколко минути. Налага се да поговорим за Спенсър.

— Вярно е. — Бо учтиво й направи път и задържа вратата. Джордан мина покрай него. Този път уханието на шампоана й не беше въображаемо. Ароматът беше толкова съблазнителен, че на Бо му се прииска да притисне устни до косата й.

— Ей сега се връщам — промърмори и без да отговори на Джордан, която го попита къде отива, се втурна към спалнята си. Влезе в банята, извади от чантичката с тоалетни принадлежности пакетче, увито в станиол, и го пъхна в джоба на шортите си. Изведнъж зърна отражението си в огледалото и се запита: „Какво правиш? Какво си намислил?“.

Истината беше, че му беше омръзнало да обмисля всяка своя постъпка. Искаше му се поне веднъж изцяло да се отдаде на чувствата.

Обърна се, за да не вижда собствения си обвиняващ поглед, с бързи стъпки се върна на терасата и отново се настани на шезлонга.

С Джордан седяха един до друг и безмълвно се взираха в призрачните дюни.

— Изглежда, ще вали — отбеляза тя и нагласи стола си така, че почти се излегна на него.

— Може би.

— Чу ли по радиото прогнозата за времето? Всъщност тази сутрин купи ли вестник от супермаркета?

— Не. А прогнозата не ме интересува. Голяма работа, ако завали — отвърна Бо и сви рамене.

— Имаш право. — Джордан се поколеба, сетне добави: — Трябва да преглеждаме вестниците, за да сме в течение за…

„За Фийби и Рино“ — помисли си той. И защо сутринта не му хрумна да купи вестник? Дали защото не вярваше, че случилото се във Филаделфия ще бъде новина за местните издания. Или несъзнателно се опитваше да удължи престоя им във вилата? Нима се страхуваше, че ако разберат за залавянето на престъпниците, Джордан не ще има причина да остане заедно с него?

Ако наистина убийците са арестувани, още утре може закара жената и детето обратно във Вашингтон. Той ще отиде на съвещанието във фирмата, а Джордан — в полицията… и това ще бъде краят на историята. Ще се върне тук и ще прекара отпуската си сам, както първоначално възнамеряваше.

Само че сега мисълта да прекара цяла седмица на острова му се струваше ужасно потискаща.

— Какво ще предприемем?

За миг той беше толкова поразен от факта, че Джордан говори в множествено число, та въобще не разбра въпроса. Много по-важно беше, че тя го смята за съюзник, че заедно ще се опитат да разгадаят мистерията и да опазят детето. Вече не беше сам на света…

— Бо…

Той се обърна към нея:

— Като се върна в града, ще се опитам да науча повече подробности. Ако има някакъв напредък в разследването, ще знаем дали е безопасно да се обърнем към полицията.

Джордан въздъхна и докато машинално завърташе и развърташе капачката на шишенцето, промърмори:

— Боя се, че именно това трябваше да направя веднага, след като научих за престъплението.

Думите й го жегнаха право в сърцето. Отново говореше в единствено число… мислено се беше откъснала от него.

— Не — възрази й, като се мъчеше да се съсредоточи върху темата за Спенсър. — Щеше да сгрешиш. Само помисли — защо Фийби не се е обърнала към властите, а е дошла при теб? Явно е имала основателна причина, вярвала ти е. А ти не знаеш на кого да се довериш, съмняваш се дори в полицията.

— На теб повярвах — поправи го тя.

Бо се обърна и срещна погледа й:

— Защо?

— Първо, нямах избор. Ти непрекъснато беше около мен и след като видя снимката във вестника, се досети кой е Спенсър. Но има и нещо друго… нещо у самия теб. Бях поразена колко бързо детето се привърза към теб, освен това си толкова уверен, знаеш как да постъпиш при всяка ситуация…

Тя не довърши изречението.

Бо мълчеше и чакаше.

— Как така винаги знаеш какви са желанията на Спенсър? — прошепна тя. — Защото още не си забравил детството си ли? Или защото…

Цялото му същество се бунтуваше, той се беше вкопчил в тайната си.

Но изведнъж се чу да казва:

— Защото имах малък син, Джордан.

По лицето й разбра, че не е очаквала този отговор.

— Имал си малък син ли? — повтори тя.

Бо само кимна; не беше в състояние да отговори, защото грамадна буца беше заседнала в гърлото му. В този миг изражението й се промени — беше разбрала ужасната истина, която той не можеше да изрече.

— О, Бо! — възкликна и протегна ръка.

Той мислеше, че ще хване дланта му или окуражително ще го потупа по рамото.

Ала Джордан докосна страната му като майка, която проверява дали детето й има температура. Заля го вълна от чувства, защото осъзна, че жестът й не е предизвикан от съжаление или чувство за дълг, а от искрена обич към него. Тя усещаше болката му, искаше да я облекчи.

— И двамата са мъртви, Джордан!

Ето! Призна трагичната истина. Думите му бяха придружени от сподавено ридание. Опита да се овладее, но бентът се беше разрушил и думите рукнаха като водопад, разкривайки пред Джордан изтерзаната му душа:

— Тайлър и Джинет… бяха целият ми свят… но загинаха. Не успях да ги спася. О, господи, направих всичко възможно да ги спася!

— Престани, Бо! — Джордан скочи на крака и седна до него. Наведе се, притисна страната си до неговата, помилва го по косата. — Не се измъчвай. Разкажи ми какво се случи.

— Пътувахме със самолет след двата почивни дни, прекарани в Ки Уест — промълви той. Спомените нахлуха в съзнанието му, сякаш всичко се беше случило вчера — как до късно следобед стояха на плажа и се гмуркаха в сапфирено синята вода, а когато слънцето залезе, отидоха в едно крайбрежно заведение и похапнаха пържени картофи и лимонов пай. Както обикновено се опитваха да задържат колкото е възможно по-дълго вълшебните мигове. Излетяха късно вечерта. Той беше прекалено безгрижен… не, прекалено безразсъден, за да се съобрази с метеорологичната информация за тропическата буря, преминаваща над бреговете на Луизиана.

— Ти ли пилотираше? — тихо попита Джордан и думите й го върнаха към действителността.

— Да. Изкарах курсове по пилотаж, след като с Джинет се оженихме. Искаше ни се да бъдем свободни, да пътуваме, когато и където ни се прииска без предварителни ангажименти. Харесваше ни да летим сред облаците — само ние двамата и Тайлър…

От гърлото му отново се изтръгна ридание. Той притисна длан към устните си.

— Продължавай — тихичко каза Джордан. — Излей си душата, не задържай нищо в себе си.

— Тайлър беше само на… — Гласът му пресекна. След няколко секунди той се овладя и добави: — Беше едва на три годинки. С Джинет седяха зад мен, тя беше поставила предпазните колани, защото след малко щях да приземя машината. Изведнъж излезе ураганен вятър…

В паметта му възкръсна моментът, в който загуби контрол, стори му се, че отново вижда как самолетът пада, а океанът се приближава с шеметна скорост срещу тях…

Беше дошъл в съзнание след секунди, макар да му се струваше, че са изминали часове. Едва се измъкна от разрушената пилотска кабина, изплува на повърхността и видя, че е сам в призрачния мрак, сам сред нетипично спокойните води на залива, в които плуваха змии и алигатори.

Мигът, в който разбра, че съпругата и синът му още са впримчени в кабината, беше най-страшният в живота му. Беше му съдено безброй пъти да го преживява отново и отново, насън и наяве.

— Самолетът се е разбил, а ти си се опитал да ги спасиш. — Джордан не задаваше въпрос, а констатираше един факт. Но лицето й беше изкривено от ужас, сякаш бе проникнала в съзнанието му и виждаше ужасната картина.

— Не положих достатъчно усилия… бях замаян. Гмурнах се няколко пъти, обаче… дори не открих самолета. — От вълнение гласът му стана хриплив. — По-късно ми показаха снимки — разбитият самолет дори не е бил изцяло потопен във водата, Джордан! Трябвало е само да се огледам и щях да видя…

— Загубил си ориентация. Било е тъмно. Вероятно и ти си бил ранен.

— Да, имах сътресение на мозъка, многобройни повърхностни рани и няколко счупени ребра. — Нараняванията му бяха нищожни в сравнение със случилото се на най-близките му. — Удавиха се, Джордан! — изхлипа. — Не са загинали при удара, опитвали са да се освободят от коланите, да се измъкнат от кабината. Чакали са да им помогна, но аз не съм се появил. Докато съм се гмуркал в дълбините, те са били на няколко метра от мен, борили са се за глътка въздух.

— Не се терзай, Бо. — Джордан сложи ръце на раменете му и се приведе към него, очите й като магнити привличаха погледа му. — Били са обречени.

— Можех да ги спася…

— Не е вярно. Ако е имало възможност, щеше да ги избавиш.

Думите й пробиха щита на чувството му за вина, което отново и отново го принуждаваше да се самонаказва.

Ако е имало възможност, е щял да ги спаси.

Години наред се упрекваше, че е бездействал. Че е проиграл живота на най-близките си хора.

Едва сега разбираше, че предвид обстоятелствата е направил максималното, че е дал всичко от себе си.

Отново изхлипа, но по-тихо; в този момент се отрони първото камъче от непревзимаемата крепост, която сам беше построил.

Сърдечните думи на Джордан му бяха донесли надеждата някой ден да намери покой. Истински покой, не временното зашеметяване, причинено от бърбъна; не илюзията, че води нормален живот, която получаваше чрез работата си.

Интуицията му подсказваше, че чувствата на тази жена са искрени. С нейна помощ щеше да се излекува, да изгради нов живот.

Джордан нежно избърса сълзите му с ръкава на халата си.

Бо вдъхна уханието на плътта й. Бурята в душата му беше отминала, но вместо да изпита покой, в гърдите му се надигна друго чувство.

Същата необходимост, същата жажда, които преди малко го накараха да примами Джордан на терасата.

Направи нещо, с което изненада и себе си, и нея.

Притегли я на коленете си.

Случи се ненадейно и непреднамерено също като първата им целувка.

Джордан не оказа съпротива. Когато я взе в прегръдките си, тя му поднесе устните си. От изненада дъхът му секна. Джордан знаеше, че ще я целуне, очакваше го.

Наведе се и плахо докосна устните й със своите, ала само след миг предпазливостта отстъпи място на страстта. Той изстена, езикът му подхвана еротичен дуел с нейния език и с устните й, докато и двамата се задъхаха.

Когато усети ръката й върху гърдите си, Бо беше изненадан от нежността й, която го караше да трепери в предвкусване на райското блаженство. Зацелува я още по-страстно, а тя се вкопчи в голите му рамене и го притисна до себе си.

Този път откликваше изцяло на необузданото му желание — пламенно отвръщаше на ласките му, дразнеше го, подлудяваше го.

Слепешката Бо смъкна халата от раменете й, обсипа с целувки шията й. Джордан тихо изстена. За миг той си помисли, че е от удоволствие, но с изненада усети как жената в прегръдките му се отдръпва. Голите й гърди ярко контрастираха с ръцете и раменете й. Изведнъж се досети — горкичката, каква ли болка усеща там, където е изгоряла от слънцето!

— Извинявай — прошепна й. — Забравих за изгарянето. Няма да…

— Не, ще го направим! — промълви Джордан и притисна главата му към гърдите си. — Виж, тук изобщо не ме боли.

Бо докосна с език зърната й, а тя отметна глава и замърка като котка. Звукът буквално го подлуди, но той се помъчи да задържи темпото, докато целуваше заоблените й гърди, напомнящи на сребристи хълмчета.

Джордан се размърда на скута му, при което набъбналият му пенис едва не разкъса шортите. В първия момент той не разбра, че не го е направила случайно. Ала когато движението се повтори, му идваше да я обладае още тук, на терасата, без да го е грижа, че някой може да ги наблюдава.

Затаи дъх, когато тя започна да го гали на най-интимното място. През тънката тъкан усещаше подлудяващия допир на пръстите й. Джордан подръпна ластика на шортите му, той се повдигна, за да й помогне. След секунда и двамата бяха голи и като обезумели се прегръщаха.

Джордан го възседна и се наведе да целуне гърдите му. Засмука зърната му, предизвиквайки у него еротично напрежение, подсилено от онова, което последва — тя се отдръпна за миг, сетне устните й се спуснаха надолу. Обсипа с целувки корема му, а Бо усети как мускулите му се свиват в напрегнато очакване.

Изстена, като разбра какво го очаква, а когато наистина се случи, само след няколко секунди леко я отблъсна.

— Не издържам повече — прошепна. — Искам да бъда в теб, когато се случи.

— Но…

— Нямай грижа. — Той посегна към шортите си, които беше захвърлил до шезлонга. Извади пакетчето от джоба и го показа на Джордан.

Тя изумено го погледна.

Изведнъж Бо се изплаши, че е допуснал колосална грешка. Джордан вече знаеше, че е дошъл тук подготвен. Че действията му не са били съвсем спонтанни.

Очакваше тя да го стрелне с леден поглед, да му вдигне скандал, да избяга.

Остана изумен, защото вместо да се намръщи, Джордан закачливо се усмихна:

— Изглежда си бил сигурен какво ще се случи, когато ме покани тук, а?

Той усети как устните му също се разтегнаха в усмивка:

— Не е вярно. Само се надявах…

— Аз също — призна Джордан.

В този миг той я пожела както никога досега. Разкъса опаковката, готов да вземе предпазни мерки, но изведнъж се сепна:

— Не искам да ти причиня болка. Толкова си изгоряла от слънцето…

— Така няма да ме боли — прошепна тя и натисна лостчето отстрани, при което шезлонгът се превърна в легло.

Отново възседна Бо, приемайки го в себе си. Той изпита неописуема наслада, от която за миг пред очите му притъмня. Ала дори в този миг на екстаз, когато движенията на Джордан го водеха към границата на безумието, а дланите му милваха заоблените й гърди и плоския й корем, той внимаваше да не докосне раменете или гърба й.

Ритъмът на бедрата й се ускори, този път той не издържа, престана да се контролира и двамата с Джордан едновременно достигнаха до върха.

Не знаеше колко време измина, докато страстта поутихна. Усети главата на Джордан върху гърдите си и нежно я помилва по косата, докато седяха неподвижно и се вслушваха в шума на прибоя.

— Съжалявам, че тъкмо сега трябва да се върна във Вашингтон — прошепна.

— Аз също.

— Знаеш ли какво, елате с мен!

— Не! — Джордан вдигна глава и го погледна. — Спенсър не бива да се връща там, докато не се уверя, че опасността е отминала. Повярвай, че и за двама ни с него е по-добре да останем във вилата.

Бо знаеше, че тя има право. Но след като вече я беше държал в прегръдките си, не искаше нито за миг да бъдат разделени.

А двайсет и четири часа му се струваха безкрайно много време.

Всичко може да се случи за едно денонощие… както и в един миг.

Никой никога не е в пълна безопасност.

Но сега, когато съдбата му даваше втори шанс, не искаше да го пропусне. Този път ще успее и ще спаси жената и детето от надвисналата опасност. Дори с риск сърцето му повторно да бъде разбито от загубата на любими хора.

Никой не го бе принудил да се забърка в тази история. Направи го напълно съзнателно, като си казваше, че няма да се обвързва. Постъпи глупаво, а сега… сега беше прекалено късно.

От горчив опит знаеше, че никога не можеш да върнеш обратно стрелките на часовника.

Остава ти само слепешката да вървиш напред и да понесеш последствията от избора, който си направил.

Десета глава

Джордан се събуди от барабаненето на дъжда по покрива. Легна по гръб, придърпа завивката до брадичката си… и си спомни къде се намира.

В Северна Каролина.

В леглото на Бо.

Стреснато отвори очи. В стаята беше тъмно, но все пак тя видя, че е сама в леглото.

Седна и прокара пръсти през косата си, питайки се защо е толкова сплъстена. После си спомни подробностите от миналата нощ.

Когато навън заваля дъжд, Бо я заведе в стаята си и отново се любиха — този път ласките им не бяха като на обезумели хора. После заспаха прегърнати.

А сега него го нямаше.

Тя се запита дали е потеглил обратно към Вашингтон. Наистина ли е заминал, без да се сбогува с нея?

Понечи да стане, но изведнъж се досети, че е гола. Халатът й вероятно е останал на терасата и е подгизнал от проливния дъжд.

Погледът й попадна на тениската на Бо, окачена на дръжката на вратата. Облече я и тъй като дрехата почти скриваше бедрата й, реши, че няма да се почувства неловко, ако я види Спенсър… макар да беше почти невероятно той да е станал толкова рано.

„Всъщност колко ли е часът?“ — запита се, отвори вратата и видя, че във всекидневната няма никого.

— Бягай обратно в леглото.

Тихият глас на Бо я стресна. Обърна се и го видя — стоеше до бюрото в ъгъла и прибираше някакви папки в кожената си чанта.

— Ще тръгваш ли вече? — попита Джордан и ненадейно се почувства ужасно неловко. В мига, в който проговори, близостта помежду им като че ли изчезна.

Бо кимна, но не я погледна; цялото му внимание изглеждаше погълнато от затварянето на ципа на кожената чанта.

— Реших да тръгна по-рано. Навън вали като из ведро. Пътуването ще ми отнеме повече време, отколкото предполагах.

„Помежду ни се усеща пословичното напрежение на мъж и жена, които не се познават добре, но предишната нощ са се любили — помисли си Джордан. — Изминали са само няколко часа от тогава, а ние се чувстваме неловко, като че ли сме допуснали глупава грешка.“

Но наистина ли е било грешка?

Не, иначе нямаше да изпитват усещането, че си принадлежат, че са родени един за друг.

Не откъсваше поглед от Бо, който облече зелен пуловер с качулка; изведнъж си го представи гол под нея, но побърза да прогони спомена.

— Колко е часът? — попита.

— Наближава четири и половина. — Той преметна през рамо кожената чанта. — Препоръчвам ти отново да си легнеш.

— Така и ще направя. — Джордан се прозина и заедно с него прекоси дневната. — Моля те, карай внимателно. Пътищата са опасни в този проливен дъжд.

— Бъди спокойна, опитен шофьор съм. Искаш ли да се отбия у вас и да ти донеса нещо?

— Не! — възкликна тя, питайки се как му е хрумнало. — За нищо на света не припарвай до моето жилище. Твърде възможно е „пиратът“ да се навърта наоколо, да чака да се появим… — Тя потръпна от ужас. — Не поемай излишни рискове.

— Ти също. Имаш номера на мобилния ми телефон, непременно ми позвъни, ако ти потрябвам. Няма да го изключвам… Виж, обещавам да се върна колкото е възможно по-бързо. Съвещанието ще приключи най-късно в пет. Веднага след това потеглям обратно. Надявам се да се върна преди полунощ.

— Не бързай. И не се притеснявай за нас — всичко ще бъде наред.

— Знам.

Стояха един срещу друг на площадката на стълбището, сякаш се мъчеха да отложат мига на раздялата.

— Надникнах при Спенсър — каза Бо. — Спеше дълбоко.

— Радвам се. Ще се върна в стаята си, за да съм близо до него, ако, пази Боже, пак го събуди някакъв кошмар.

Той кимна и взе медальончето с ключовете си:

— Е… време е да тръгвам.

— На добър час.

Бо се приведе към нея. Тя очакваше да докосне с устни страната й, но страстната му целувка прогони съмненията и страховете й. Каза си, че може би е прекалено чувствителна. Може би напрежението помежду им съществуваше само във въображението й.

Целувката беше по-продължителна от обичайната целувка за сбогом; беше толкова продължителна, че накара сърцето й лудо да затупти, а слабините й да запулсират.

Преди да се отдръпне, Бо я помилва по страната:

— Довиждане, Джордан. Като се върна, ще поговорим.

Тя кимна. Знаеше, че има предвид не само разрешаването на дилемата със Спенсър.

След миг него вече го нямаше. Чу го как слезе по стълбището, как затвори и заключи външната врата… след малко двигателят на джипа гърлено изрева.

В този момент най-неочаквано я обзе необяснима паника.

Прииска й се да изтича след Бо, да му извика да спре, да вземе със себе си двама им със Спенсър…

С усилие на волята потисна безумния порив; остана на площадката на стълбището, докато шумът от двигателя затихна.

Беше сама със Спенсър.

Изведнъж се запита какво ще прави, ако „пиратът“ се появи, докато Бо е във Вашингтон.

„Престани да се самонавиваш! — упрекна се мислено. — След като не са ни проследили дотук — в което си сигурна — значи не знаят къде се намираме.“

Не беше казала на никого, че заминава. Събитията се бяха развили прекалено бързо. Пък и дори човекът с черната превръзка на окото да е открил Джереми или някого от клиентите й, нито един от тях не би я свързал с Бо.

„Никой, освен Андрея Макдъф“ — помисли си и сърцето й тревожно се сви.

Всъщност нямаше повод за безпокойство. Госпожа Макдъф само им беше устроила среща, но нямаше представа какво се е случило помежду им.

И все пак…

Ами ако „пиратът“ е разговарял с Андрея и тя е споменала името на Бо?

„Глупости! — помисли си. — Пълен абсурд! Тази жена буквално е неуловима. Самата аз трудно я намирам. Превърнала съм се в параноичка, търся си причини да се страхувам.“

И все пак…

Човекът с черната превръзка на окото наистина беше разпитвал съседите й. Може би наистина беше проникнал в дома й и се беше опитал да отвлече Спенсър. Този тип определено беше безскрупулен и умен.

Представи си, че я е проследил, и я е видял да излиза с Бо. Може би е видял и джипа му, паркиран пред къщата й. После е открил и адреса му. Научил е кой е, разпитал е тук-там и се е досетил, че Бо не е заминал сам.

„Как не ни хрумна по-рано?“ — запита се, като отчаяно се мъчеше да потисне страха си.

Разбира се, знаеше отговора — когато Бо беше близо до нея, не беше в състояние да разсъждава трезво. Очевидно и нейното присъствие го разсейваше, щом не се беше досетил за тази възможност.

Тя си казваше, че единственият начин някой да я намери, е да я проследи. И през ум не й беше минало, че е достатъчно някой да види как Бо влиза при нея, или да забележи колата му пред къщата й, за да наеме детектив, който да я проследи чак до този самотен остров край бреговете на Северна Каролина.

Ами ако „пиратът“ вече е тук?

Ако се крие сред дюните или дори в съседната къща и дори в момента я наблюдава през мощен бинокъл?

Внезапно осъзна, че осветлението в стаята е включено… че остъклените врати към терасите са без завеси или щори.

Всеки може да надникне в къщата.

„Не позволявай на въображението си да ти изиграе лоша шега!“ — помисли си и притисна треперещата си ръка към сърцето си, което биеше до пръсване.

Приближи се до остъклената врата и се опита да погледне навън. В стъклото, по което се стичаше дъждът, се отразяваше само стаята.

Джордан изключи осветлението.

В полумрака навън зърна смътните очертания на покрива на съседната къща.

И тъмните силуети на дюните.

Нищо повече.

Изведнъж осъзна, че в отсъствието на Бо двамата със Спенсър са в по-голяма опасност, отколкото в Джорджтаун. Вилата беше прекалено уединена, наоколо нямаше жива душа.

Ако бяха в апартамента й, наблизо имаше съседи, които да повика на помощ. Тук къщите се намираха на толкова голямо разстояние една от друга, че виковете й ще бъдат заглушени от воя на вятъра, тропота на дъжда и непрекъснатия тътен на прибоя.

Дори не разполагаше с кола, в случай че им се наложи да бягат.

Как можа Бо да замине и да я остави без кола?

Как можа да я изостави?

„Ти настоя да замине! — помисли си. — Каза му, че нямаш нищо против да останеш със Спенсър. Че нищо лошо няма да ви се случи.“

Тогава наистина го вярваше.

Не и сега.

* * *

Заради лошото време движението по магистралата не беше натоварено, както очакваше Бо. Към единайсет вече му оставаше само един час път до Вашингтон.

По време на дългото пътуваше беше изчерпал репертоара от компактдискове; слуша „Ролинг Стоунс“ няколко пъти, докато му омръзнаха също като чистачките, които ритмично потракваха върху предното стъкло.

С всеки миг безпокойството му за Джордан и Спенсър нарастваше. Изгаряше от нетърпение час по-скоро да приключи съвещанието и да поеме обратно към вилата.

Спрял беше само веднъж, за да зареди бензин и да си вземе грамадна чаша кафе и кифла, която се оказа баята. Сега пък заради изпитото кафе се налагаше да спре повторно.

В далечината зърна светлините на денонощен супермаркет от веригата „Севън-Илевън“. Отби от магистралата и потегли по локалното шосе. Знаеше, че тоалетните в магазина са чисти, пък и кафето бе далеч по-сносно от черната, горчива течност, с която се наливаше досега.

Паркира джипа, но преди да слезе, вдигна качулката си. Дъждът се беше усилил, вероятно под влиянието на бурния вятър, който духаше откъм океана. „Дано до довечера да спре“ — каза си той.

Отвори вратата на магазина и тръгна към тоалетните в дъното. Докато миеше ръцете си, се втренчи в огледалото над умивалника. Беше блед като платно, личеше, че е прекарал безсънна нощ. Преди да тръгне, се беше избръснал, но оттогава беше изминало толкова време, че брадата му беше набола. Косата му беше сплъстена от качулката. Изглеждаше ужасно. Не можеше да се появи в този вид на съвещанието с Ландри.

Всъщност и без това възнамеряваше да се отбие в апартамента си и да си облече костюм. Погледна часовника си и реши, че след като се движи по-бързо от предвиденото, ще има достатъчно време да вземе душ и дори да се избръсне. Ако и на връщане движението не е натоварено, ще бъде във вилата много преди полунощ.

Върна се в магазина и на щанда на самообслужване си приготви кафе. Тъкмо когато изсипваше трето пакетче захар в чашата, вниманието му беше привлечено от разговора на двама шофьори на камиони, които седяха в другия край на плота.

— Пътувам за Норфък — обясняваше единият. — Ще гледам да стигна, преди бурята да ни удари. Май ще се наложи да пренощувам там.

— Сто на сто обаче ще спиш в камиона. Бас държа, че хотелите ще бъдат заети, ако започнат да евакуират хората от крайбрежието, както се говори.

— Да евакуират хората от крайбрежието ли? — намеси се Бо и сърцето му се сви от лошо предчувствие. — Извинете, но неволно подслушах разговора ви. Какво става? Много ли е силна бурята?

— Буря ли? Туй не е обикновена буря, братле. Ти какво, не слушаш ли радио?

Бо изведнъж си спомни как в неделния вестник беше прочел, че метеоролозите предвещават буря на Карибските острови — необичайно явление за началото на сезона на ураганите, започнал едва на 1 юни.

Не обърна особено внимание на дописката, а от неделя насам на практика беше откъснат от света, защото не купи вестник от супермаркета, а във вилата нямаше телевизор. Страхуваше се Спенсър да не чуе по радиото за трагичната съдба на родителите си, затова изобщо не включваше апарата.

„Господи, ще бъдат ли в безопасност?“ — помисли си разтревожено.

— Преди минути по радиото съобщиха, че се е разразил ураганът „Агата“ — обади се другият шофьор.

— Така ли? — облещи се колегата му.

— Аха. Евакуирали са Хилтън Хед. Говори се, че ще евакуират и жителите на всички градчета, през които ще премине ураганът.

Ръцете на Бо така се разтрепериха, че горещото кафе се изплиска от чашата и го опари. Той изруга.

— Внимавай, братле, че току-виж си се ощавил — добродушно подхвърли единият шофьор и му подаде хартиена салфетка, ала Бо вече вървеше към касата, без да забелязва нито болката, нито че кожата му е станала на мехури.

От щанда за печатни издания грабна вестник „Ю Ес Ей Тудей“, подаде няколко долара на касиерката и хукна към вратата.

— Господине, почакайте за касовата бележка!

— Бързам! — извика той, без да се обърне.

— Забравихте си рестото…

— Задръжте го! — Втурна се под дъжда и като седна зад волана на джипа, прегледа вестника. Новината за урагана „Агата“ беше на първа страница, което означаваше, че положението наистина е много сериозно.

Едва стигна до средата на дописката и посегна към мобилния си телефон.

Изведнъж се досети, че е забравил бележника, на който беше записал телефона на вилата.

Сърцето му биеше толкова силно, че сякаш щеше да изскочи от гърдите му. С треперещи пръсти набра номера в службата.

— Бо! Къде си? — възкликна Ед. — Знаеш ли, че се е разразил ураган…

— Знам. Да му се не види, защо снощи не ме предупреди?

— И аз научих току-що. Два дни не съм си подавал носът навън, за да подготвя документацията на Ландри. Чух новината, докато пътувах с…

— Ед, направи ми една услуга.

— Само не казвай, че няма да дойдеш. Самолетът на Ландри се е приземил без закъснение. Той ще бъде тук след по-малко от два часа!

— Пътувам към Вашингтон. В момента се намирам във Фредериксбърг. Спешно ми трябва телефонния номер на вилата. Нали не си изхвърлил листчето, на което го записа?

— Не, не пазя го. Всъщност вчера…

— Ед, спешно е! Веднага ми продиктувай номера!

— Един момент.

Бо зачака. Машинално потропваше с писалката си по волана, в главата му се въртяха тревожни мисли за Джордан.

Тя няма откъде да научи за приближаването на урагана. Никой няма да я предупреди навреме да напусне вилата и да потърси убежище на сушата.

„Ако положението наистина е сериозно, както твърдят метеоролозите, Джордан трябва да потърси помощ — помисли си. — Може би ще се върна навреме да ги спася, но ако се случи нещо непредвидено, то на помощ би трябвало да й се притекат служители от местната полиция.“

Знаеше, че до последния момент тя ще се колебае дали да се свърже с органите на реда. Едва ли си даваше сметка колко голяма е опасността… че оцеляването им е поставено под въпрос. В момента нямаше значение дали някой ще познае Спенсър — по-късно щяха да измислят какво да предприемат по този въпрос.

След няколко секунди, които му се сториха безкрайни, отново чу гласа на съдружника си:

— Диктувам номера.

Бо го записа на полето на вестника.

— Слушай, интересува ме защо… — подхвана съдружникът му, но той го прекъсна:

— Доскоро, Ед. Очаквай ме.

Побърза да прекъсне връзката, защото почти беше сигурен какво възнамеряваше да го попита Ед.

„За бога, защо ти е номерът на вилата, след като там в момента няма никого?“

Занатиска бутоните толкова бързо, че два пъти сгреши номера.

— Успокой се! — промърмори. — Трябва да се успокоиш!

Третия път най-сетне набра правилния номер и зачака да зазвъни телефонът на другия край на линията.

Едно позвъняване…

Две…

Три…

Четири…

Пет…

„Къде си, Джордан?“

Не прекъсна връзката. Знаеше, че Джордан е там и рано или късно ще се обади.

Освен ако…

Ако й се е случило нещо.

Ами ако „пиратът“ се е добрал до двама им със Спенсър?

Той удари по волана с юмрука си, който беше изгорен от врялото кафе. Болката беше толкова силна, че прониза ръката му чак до рамото. Не го беше грижа. Нека го боли! Заслужава да го боли!

Каза си, че веднага трябва да се върне във вилата. Непременно! Ако иска да ги спаси…

Включи стартера и мощният двигател изрева. Бо потегли толкова рязко, че гумите изскърцаха. Той напрегнато търсеше с поглед рампата към магистралата и забеляза комбито едва когато почти връхлетя върху него.

Жената зад волана натисна клаксона и рязко завъртя волана.

Когато профуча покрай колата, Бо видя, че на задната седалка пътуват четири дечица.

Господи!

В един миг на безумие можеше да унищожи цяло семейство. Да причини най-страшното на някого, като убие съпругата и децата му…

„По дяволите! — помисли си. — Трябва да се овладея! Така няма да помогна никому! — След миг му хрумна още нещо: — Дори не помисляй да потеглиш обратно към вилата! Не и в това състояние! В момента не разсъждаваш трезво.“

Пък и защо да се страхува от най-лошото? Може би Джордан не е чула телефона. Възможно е тъкмо в този момент да е била в банята.

Съществува вероятност ураганът да не е толкова силен, както твърдяха метеоролозите и шофьорите, с които беше разговарял в супермаркета. Пък и дори да е така…

Нищо лошо няма да се случи на Джордан и Спенсър. Той ще бъде при тях, преди бурята да се разрази с пълна сила. Просто не бива да взима прибързани решения…

Той насочи джипа към магистралата по посока на Вашингтон.

Ще изпълни задължението си към Ед и Ландри. Ще разбере подробности за урагана. А привечер ще потегли обратно към Северна Каролина.

„Всичко ще бъде наред! Всичко ще бъде наред!“ — повтаряше си като заклинание.

Ех, ако можеше да го повярва…

* * *

— Джордан, погледни тази. По-висока е от всички, които видяхме досега! — изкрещя Спенсър, но ураганният вятър почти заглуши думите му.

Тя кимна, взирайки се в грамадната вълна с разпенен гребен, която се разби в брега.

— Направо е жестоко! — извика момченцето.

Двамата стояха на „неговата“ скала. Когато Джордан се изкатери догоре, с изненада откри нещо като площадка. Мократа скала беше доста хлъзгава, но те успяваха да запазят равновесие въпреки силните пориви на вятъра. От това място се разкриваше невероятна гледка към бурния океан.

— Благодаря, че се съгласи да излезем.

Думите на Спенсър я завариха неподготвена. Погледна го, трогната от първата му проява на дружелюбност. Той побърза да извърне очи.

— Няма защо да ми благодариш, Спенсър.

Момченцето сви рамене и се загледа в океана.

Също като него и Джордан не искаше да остане затворена във вилата. Необяснимо защо я обзе чувство за клаустрофобия. Странно, но тук, на самотния бряг, имаше усещането за безопасност.

През прозорците на горния етаж се виждаха бурният океан и крайбрежните скали, в които се разбиваха вълните.

Когато двамата със Спенсър излязоха от вилата и се покатериха на скалата, ги лъхна бурен вятър, примесен с дъжд. Джордан се наслаждаваше на гледката, в която имаше нещо необуздано и първично, но не й вдъхваше страх.

В момента най-малко се страхуваше от бурята.

— Може ли да останем още малко? — провикна се Спенсър.

Тя кимна.

Не й се искаше да се върне във вилата. Не и преди отново да види Бо.

Момченцето сякаш четеше мислите й, защото попита:

— Кога Бо ще се прибере вкъщи?

„Вкъщи!“ — наум повтори тя и в гърлото й заседна буца. Това не беше неговият дом… нито пък нейният.

Къщата й в Джорджтаун също не беше домът на Спенсър.

Неговият дом беше само луксозната сграда във Филаделфия, която завинаги беше напусната от обитателите си.

Тази сутрин няколко пъти беше попитал за майка си.

Но първо попита за Бо.

Лицето му помръкна, когато Джордан му напомни, че Бо се е върнал във Вашингтон, за да участва във важно съвещание. Настроението му още повече се влоши, след като тя умело избегна да отговори на въпроса му кога майка му ще дойде да го вземе.

„Колко време ще мога да крия от него за смъртта на родителите му?“ — запита се Джордан. Изведнъж я обзе неописуемо чувство за вина — спомни си предишната нощ и удоволствието, което беше изпитала в прегръдките на Бо.

Как можаха да мислят за друго, освен за спасяването на Спенсър? Как така се поддадоха на изкушението, след като това момченце никога повече няма да усети майчината ласка?

Ако Бо не й беше разказал за собствената си трагедия, това нямаше да се случи. Ала тя се поддаде на чувствата си, изпита необходимост да облекчи страданието му.

„Не, Джордан, подбудите ти изобщо не бяха толкова благородни!“

Да, може би отначало. Но когато погледна в очите му и разбра, че той ще я целуне, я обзе страст, която помете всички останали чувства, замъгли съзнанието й.

Не биваше да го позволи… Трябваше да мисли само за спасяването на Спенсър…

— Леле! Джордан, Джордан, виж!

Джордан извърна поглед към хоризонта, накъдето посочваше момченцето.

На фона на зловещото притъмняло небе зелено-сивите вълни сякаш ставаха по-високи с всяка изминала минута. Бурният вятър развяваше косата й, влажните кичури прилепваха към челото и страните й.

Преди малко тя си казваше, че не се страхува от бурята.

Сега не беше толкова сигурна.

Сега й беше трудно да посочи нещо, от което не се страхува.

„Побързай, Бо, побързай!“ — повтаряше мислено, а ураганният вятър се мъчеше да я отскубне от скалата.

* * *

Бо стигна до апартамента си за рекордно кратко време. Тъй като беше мокър до кости и трепереше въпреки топлото време, първата му работа беше набързо да вземе душ. Като влезе в спалнята, видя, че разполага с достатъчно време отново да се помъчи да се свърже с Джордан.

Набра номера на вилата. През последния час звънеше през пет минути, но без успех. И този път се случи същото. Затвори, след като безброй пъти чу сигнала за свободна линия.

Захвърли слушалката, грабна дистанционното устройство и включи телевизора. По канала за метеорологичната прогноза вървеше рекламен блок, затова той превключи на новините на Ем Ес Ен Би Си, като си казваше, че положително разполагат с последната информация за урагана „Агата“.

На екрана се появи репортерка, надписът отдолу гласеше, че тя се намира в Мъртъл Бийч, Южна Каролина.

Бо се избърса с голяма хавлиена кърпа и се облече, без да откъсва поглед от телевизора.

Репортерката съобщи, че ураганът се придвижва по бреговата линия и че се очаква призори да достигне Нагс Хед в Северна Каролина. Силата му се определяла от няколко фактора, но като предпазна мярка започнало евакуирането на жителите на повечето селища край брега на Южна Каролина.

Очевидно Бо беше пропуснал репортажа на живо от острова, на който се намираха Джордан и Спенсър, но от думите на репортерката разбра, че засега евакуацията е по желание. Тя добави, че през целия ден зрителите ще научават най-новата информация за урагана.

Когато на екрана се появя говорителката и започна да чете другите новини, Бо изключи звука на телевизора и отново опита да се свърже с вилата.

Този път за негова огромна изненада Джордан отговори на третото позвъняване.

— Къде беше? — възкликна той, краката му се подкосиха от облекчение.

— На брега — отвърна Джордан. Задъхваше се, като че ли беше тичала да вдигне слушалката. — Тъкмо влизаме. Само да беше видял колко грамадни са вълните! Спенсър искаше да…

— Джордан, към вас наближава ураган! — прекъсна я Бо, продължавайки да се взира в екрана, на който в момента се виждаше графика с лихвените проценти на Федералния резерв. — Засега сте в безопасност, но щом довечера се върна, трябва да напуснем вилата.

Джордан мълча толкова дълго, че той се изплаши да не би връзката да се е разпаднала.

— Ураган? — прошепна накрая. — Господи, нямах представа. Нищо чудно, че…

— Слушай внимателно! — прекъсна я той. — В момента онези жители на острова, които пожелаят, ще бъдат евакуирани. Говори се обаче, че може би властите ще задължат всички да го напуснат. Разбираш, че ако това се случи, не можем да останем във вилата. Всъщност може би изобщо не трябва да оставаме там.

— Но… къде ще отидем?

— Къде ли? — повтори Бо и изведнъж се почувства странно безпомощен. — Нямам представа. Във всеки случай не можем безкрайно да бягаме и да се укриваме, нали? Това ли искаш? Смяташ ли, че по този начин помагаме на Спенсър?

— Знам само, че дадох обещание на най-добрата си приятелка — прошепна Джордан и той се досети, че момченцето стои до нея. — Възнамерявам да го изпълня… каквото и да ми струва.

— Зная. — Бо разсеяно се загледа в екрана — излъчваха репортаж от Калифорния, където грееше ярко слънце, а поредният холивудски актьор оставяше отпечатъци от стъпалата си на алеята на знаменитостите.

Джордан мълчеше.

— Виж какво — каза той, като погледна часовника си. — Отивам в службата. Ще потегля обратно най-много след два часа — ако се наложи, ще прекратя съвещанието. Ще се постарая да шофирам възможно най-бързо. Когато пристигна, ще решим какво да предприемем. Не се тревожи. Каквото и да се случи, няма да позволим и косъм да падне от главата на детето.

— Благодаря, Бо.

— Горе главата. Чакайте ме, скоро ще бъда при вас. И повече не излизайте! Опасно е, въпреки че се намирате в периферията на бурята.

— Не се безпокой за нас. Карай внимателно.

— Разбира се.

В слушалката се чу изщракване, Джордан затвори.

Бо пристъпи към телевизора и понечи да го изключи, но малката снимка в единия ъгъл на екрана привлече вниманието му. На нея се виждаше жълта полицейска лента и очертаните силуети на мъж и жена. Надписът гласеше: „Убийство във Филаделфия“.

Той побърза да натисне бутона за включване на звука, в този момент режисьорът превключи на друг кадър — репортер стоеше пред елегантна старинна къща на тиха уличка, от двете страни, на която се издигаха разклонени дървета.

— … засега няма заподозрени. Но добре осведомен източник ни съобщи, че може би има връзка между смъртта на Рино Аверил и човека, чиято защита наскоро е поел.

Бо стоеше като парализиран пред телевизора, сърцето му биеше до пръсване.

— Джеймс Шелтън, осъден за педофилия, и освободен преждевременно за примерно поведение, сега е обвинен, че е удушил няколко млади момичета, действайки в района между Филаделфия и Ню Джърси; сред жертвите му е и Лиза Гисони, дъщерята на прочутия мафиоз Джоузеф Гисони по прякор Лоса, член на печално известната престъпна организация Берамино. Твърди се, че Шелтън, който е убивал жертвите си безразборно, е признал, че на Бъдни вечер 2000 година е похитил, изнасилил и удушил Лиза Гисони. Със сигурност го очакваше смъртна присъда, но нещата взеха неочакван обрат, когато защитата му пое Аверил, прочут с това, че почти винаги издейства оправдателни присъди за клиентите си, обвинени в най-тежки престъпления.

Краката на Бо се подкосиха. Седна на ръба на леглото, без да откъсва поглед от екрана; излъчваха кадри от съдебната зала — адвокат с делово изражение съпровождаше клиента си — неудачник с лице, надупчено от едра шарка, който приличаше на престъпник, въпреки че носеше костюм и вратовръзка.

— Шелтън вероятно ще бъде оправдан, тъй като покойният му адвокат е намерил вратичка в закона. Но новинарският екип на Ен Би Си току-що научи, че шестнайсетгодишната му дъщеря, която живее в Ню Йорк с майка си, бившата съпруга на Шелтън, преди няколко дни е изчезнала.

Показаха снимка на момиче с права дълга коса и отсъстващо изражение.

— За девойката се знае, че злоупотребява с наркотици и алкохол и че от време на време напуска дома си за по няколко дни, но онези, които я познават, твърдят, че този път й се е случило нещо лошо… и че Джоузеф Гисони има пръст в изчезването й, както и в убийството на Рино Аверил и съпругата му Фийби.

На Бо му призля, като видя как товарят в линейка два трупа, увити в брезент.

Труповете на родителите на Спенсър.

С ръкава си избърса сълзите, които напираха в очите му, без да го е грижа, че ще развали сакото на костюм от две хиляда долара.

— Въпреки че Гисони има желязно алиби за нощта, през която адвокатът и съпругата му са загинали, наш източник, близък до полицейските власти, твърди, че той е тясно свързан с престъпния свят, и вероятно е поръчал убийството. Гисони открито е заплашвал адвоката и семейството му, след като Аверил е поел защитата на Шелтън.

Бо ахна, когато познатото лице изпълни екрана, фотографията вероятно беше заснета съвсем наскоро — най-много преди един-два месеца. Спенсър стоеше на палубата на някаква яхта, държеше въдица и широко се усмихваше, примижал срещу слънцето.

— От полицията първоначално предположиха, че малкият Спенсър Аверил, който също е бил на яхтата, е бил убит заедно с родителите си, но трупът му още не е намерен. След като леководолазите от полицията в продължение на няколко дни напразно претърсваха дъното, започват да се ширят подозрения, че момченцето е било похитено от убиеца. Властите молят всеки, който има някакви сведения за Спенсър Аверил, незабавно да се обади на посочения телефон.

Думите „Поверителна полицейска гореща линия“ и телефонен номер замениха снимката на Спенсър.

— Междувременно продължава официалното разследване на престъплението, извършено на борда на яхтата. Търси се мотив за двойното убийство, издирват се заподозрени — завърши репортерът и добави: — Това беше от мен, Брайън.

Отново се появи говорителят от студиото и съобщи как акули нападнали сърфист в Орегон.

Бо стана, прекоси стаята и изключи телевизора. Машинално пъхна в джоба си ключовете и клетъчния телефон и, залитайки като слепец, тръгна към външната врата.

Като превъртя ключа, му хрумна, че е забравил да вземе чадър.

Но не се върна.

По дяволите скъпият костюм и капризите на Ландри — нямаше нито миг за губене.

Докато тичаше по коридора към редицата асансьори, отново се изкуши да предупреди Ед, че няма да присъства на съвещанието, и незабавно да потегли обратно към Северна Каролина.

Чувството за дълг надделя.

Беше изминал толкова път до Вашингтон, пък и Ед разчиташе на него.

Дължеше му много. Ед му беше верен приятел и му беше дал възможност да започне работа тъкмо когато той отчаяно търсеше нещо, което да отклони мисълта му от трагедията.

Ще присъства на съвещанието, но ако обсъжданията се проточат, ще ги прекрати, както възнамеряваше.

Ще разполага с достатъчно време, за да се върне на острова преди връхлитането на урагана.

Слава богу, че случайно бе гледал новините по телевизията. Сега поне знаеше колко сериозна е опасността. Не само за Спенсър, но и за Джордан. Както и за самия него.

Авторът на телевизионния репортаж тактично се позоваваше на анонимен източник. От полицията избягваха да свържат с мафията убийствата на съпрузите Аверил, ала изводът се налагаше от само себе си.

Бо беше чувал за престъпната фамилия Берамино. Знаеше, че всички, които принадлежат към нея, са могъщи и много опасни.

„Какво ли си е въобразявал Рино Аверил, когато се е замесил с тях?“ — помисли си гневно.

Като се качи на асансьора, продължи да размишлява. Хрумна му, че може би адвокатът не е бил пряко свързан с тях. Но той бе защитник на серийния убиец, причинил смъртта на дъщерята на един от мафиотите.

Ако Гисони възнамерява да си разчисти сметките с Шелтън и с адвоката му, вероятно би постъпил именно по този начин — като очисти дъщерята на Шелтън, защото няма достъп до затворническата килия на баща й. И да си отмъсти не само на Рино, но и на цялото му семейство.

Кой е загадъчният човек с черна превръзка на окото?

Убиец, нает от Гисони и фамилията Бергамино ли?

„Засега Джордан и Спенсър са в безопасност“ — напомни си Бо, слезе от асансьора и тръгна към джипа си.

След като бяха показали снимката на Спенсър в новинарската емисия, излъчвана в цялата страна, съществуваше голям риск някой да разпознае момченцето.

Колкото и да е парадоксално, ураганът „Агата“ временно „спасяваше положението“. Бурята, връхлетяла крайбрежието на Каролина, беше накарала хората панически да напуснат острова, на който се намираше вилата.

Бо си каза, че на всяка цена трябва да се обади на Джордан, и да й съобщи последните новини.

Седна зад волана, включи двигателя и едва когато се включи в движението, извади клетъчния телефон от джоба си.

В момента, в който започна да набира номера, разбра, че е допуснал грешка.

Ужасна грешка.

На екранчето проблясваше надпис в оранжево: „Изтощена батерия“.

Той тихо изруга. Не беше свикнал с проклетото устройство, пък и никога не беше го оставял включено толкова продължително като през този ден.

Устройството за зареждане беше останало във вилата заедно с другите му вещи.

Стисна зъби и се втренчи в предното стъкло, обливано от дъжда. Опита да си внуши, че с обаждането само е щял да изплаши Джордан. Ще й съобщи неприятната новина лично.

Лошото беше, че в случай на необходимост тя нямаше как да се свърже с него. Но дори да имаха връзка, той се намираше далеч от нея и не можеше да й помогне.

Обзе го познатото чувство за вина, съчетано с все по-твърдата решимост да се върне възможно най-бързо във вилата.

Спря на светофара на Масачузетс Авеню — вече наближаваше сградата, в която беше представителството на фирмата. Усили радиото и го настрои на станция, по която предаваха само новини.

Говорителят съобщи, че след секунди слушателите ще научат най-новата информация за урагана „Агата“.

Ураганът „Агата“.

Убийства, извършени от мафията.

Бо затвори очи, облегна чело на волана, в съзнанието му образите на Спенсър и Джордан се смесиха с тези на Тайлър и Джинет.

„Трябва да ги спасиш! Този път си длъжен!“

Шофьорът на колата зад него натисна клаксона.

Бо вдигна глава и видя, че светофарът е превключил на зелено.

Вместо да измине краткото разстояние до службата, той настъпи педала за газта и със скърцане на гуми зави по посока на магистрала №395, отвеждаща извън града.

* * *

„Защо Бо не се обади?“ — за стотен път се запита Джордан. Неспокойно кръстосваше просторната дневна, приближавайки се ту до прозореца, ту до остъклената врата към верандата с изглед към алеята за коли.

Виждаше само плътна сива дъждовна завеса. Все едно се намираше в самолет, попаднал сред гъсти облаци.

„Само че когато самолетът набере височина, се издига над облаците, грейва ярко слънце, а небето е невероятно синьо“ — помисли си тя. Нещо й подсказваше, че през този ден няма да има нито слънце, нито ясно небе.

Но когато види джипът на Бо на алеята, гледката ще бъде по-приятна от най-прекрасния слънчев ден.

Дори обаждането му по телефона ще бъде за предпочитане пред синьото небе.

Погледна Спенсър, който лежеше по гръб на пода, и придвижваше количките си по крака на масичката. Имитираше ту ръмжене на двигател, ту скърцане на гуми.

Но само греди минути не беше толкова кротък. Не и докато Джордан, която бе окуражена от дружелюбното му отношение, допусна грешката да коленичи до него и да го попита иска ли да си поиграят заедно.

Той веднага се намръщи и се тросна:

— Не!

Вместо да се откаже, Джордан направи още един опит:

— Като сме двама, ще бъде по-интересно, Спенсър. Ще „карам“ полицейската кола. Много ме бива да имитирам сирена. Слушай.

Само че от гърлото й не излезе нито звук. Тя отчаяно се попита какво ще прави цял ден, затворена с детето във вилата. В най-добрия случай Бо щеше да се върне чак към полунощ.

„Да му се не види, защо не се обажда? — запита се отново. — Да не би да му се е случило нещо лошо?“

Преди малко набра номера на клетъчния му телефон, но чу съобщение, че в момента с абоната няма връзка. Вероятно той се намираше извън обсега на оператора. Не, това е невъзможно.

Реши отново да опита.

— Какво правиш? — попита Спенсър, когато тя отново вдигна слушалката на телефона.

— Проверявам дали вече имаме връзка с Бо.

— Ако го чуеш, може ли да му кажа нещо?

— Разбира се.

Джордан понечи да набере номера, но ръката й застина във въздуха.

Нямаше сигнал. Телефонът беше прекъснат. Тихо изруга, изведнъж осъзна, че Спенсър се е изправил и напрегнато я наблюдава.

— Нещо лошо ли има? — попита той.

Джордан престорено се усмихна:

— Откъде ти хрумна? Всичко е наред.

Само че беше тъкмо обратното.

Нищо не беше наред.

Единайсета глава

— Какво ще кажеш за още една игра? — попита Джордан, като тайно се надяваше отговорът да е положителен.

— Не! — Спенсър хвърли картите си на масата и мрачно се загледа през прозореца.

— Сигурен ли си? Защото…

— Не ми се играе! — възкликна малчуганът и очите му гневно проблеснаха. — Писнаха ми тези карти! Цял ден — само карти!

Разбира се, имаше право. И все пак Джордан се радваше, че в едно чекмедже в кухнята намери тесте карти. И без това й беше много трудно да забавлява детето, което ставаше все по-неспокойно. Омръзнали му бяха дори миниатюрните колички, които Бо му беше купил от супермаркета.

Силен порив на вятъра разтърси вилата.

Спенсър изплашено ахна и отново погледна към прозореца. Навън беше притъмняло, въпреки че още беше ранен следобед.

— Не бой се, тук сме в безопасност — каза Джордан, като се стараеше да говори спокойно.

— Зная! — промърмори малкият и накриво я изгледа, сякаш присъствието й го дразнеше.

— Искаш ли още един сандвич? — попита тя. Вече му беше приготвила два сандвича с фъстъчено масло и плодово желе. Опита се да подражава на Бо и оформи единия като морска звезда, а другия като акула с назъбена перка. Само че този път магията не подейства.

— Не!

— Наистина ли? Този път ще ти направя октопод. Или каквото поискаш…

— Не! — прекъсна я той и се начумери.

Джордан събра картите и съсредоточено започна да ги подрежда върху дланта си. От малка не беше хващала карти, но днес се беше насилила да си спомни всички игри, на които я беше научила Фийби. Вярно е, че беше забравила някои правила, но вместо тях измисли други.

Докато играеше със Спенсър, непрекъснато прогонваше неканените спомени, които възкръсваха в съзнанието й, потискаше сълзите на скръб за мъртвата си приятелка. Именно сега трябваше да запази самообладание, за да не се издаде пред детето.

И все пак й беше невъзможно да не мисли за Фийби, защото Спенсър не само много приличаше на майка си, но и играеше като нея. Съсредоточено се взираше в картите си, дори също като Фийби. Прехапваше долната си устна, докато обмисляше следващия си ход.

— Искаш ли да ти покажа как се прави къщичка от карти? — попита, само и само да намери занимание на момченцето.

— Тц.

— Стегни се. С теб ще построим най-хубавата къщичка на света.

Малкият само поклати глава.

Дъждът барабанеше върху покрива. Джордан си помисли, че вероятно на долните етажи шумът не е толкова силен. Може би е по-добре да отидат в някоя от спалните или в залата за развлечения на първия етаж.

Погледна Спенсър и отново се опита да привлече вниманието му:

— Знаеш ли, че Бо е архитект? Това означава, че получава заплата, за да проектира къщи. Представяш ли си колко ще го изненадаме, ако направим къщичка от карти, която няма да се разпадне?

— Къщичките от карти са тъпи! Винаги падат! — заяви малчуганът.

— Откъде знаеш?

— С мама често ги правим.

— Не предполагах, че майка ти те е научила да играеш на карти! — учудено възкликна Джордан.

— Ама ние играем само детски игри. А понякога строим къщички.

— Разбирам. — Тя въздъхна. Нов порив на вятъра разлюля постройката. Лампите примигнаха. — Хайде двамата с теб също да построим…

— Не! — извика Спенсър. Отмести стола си и намръщено се втренчи в Джордан. — Искам при мама! Защо ме държиш затворен и не ми позволяваш да й се обадя?

— Спенсър…

Джордан предполагаше, че той отново ще я прекъсне. Ала хлапето само се взираше в нея, очаквайки отговора й.

— Спенсър…

— Какво? Къде е мама?

Джордан дълбоко си пое дъх.

В този миг вятърът нададе пронизителен вой и отново разлюля вилата. Осветлението угасна.

* * *

„Това е лудост!“ — помисли си Бо.

Пътуваше няколко часа, но беше стигнал едва до Ричмънд. Намираше се далеч от крайбрежието, ала дъждът все повече се усилваше. По отвъдното платно на магистралата движението беше по-натоварено — повечето хора бързаха да се отдалечат от опасната зона. Само че поради лошото време той не можеше да шофира с голяма скорост, пък и на два пъти попадна на задръствания, причинени от катастрофирали коли.

По радиото съобщиха, че по крайбрежието на Северна Каролина скоростта на вятъра надвишава сто и шейсет километра в час. Сега всичко зависеше от пътя на урагана. Ако останеше над океана, щеше да се разрази с пълна сила. Насочеше ли се към сушата, опасността не беше толкова голяма.

Но още по-страшно беше, че ако бурята достигнеше острова по време на прилив, имаше опасност той да остане под водата. Губернаторът на щата беше издал заповед за задължителна евакуация на всички жители на застрашените райони.

Бо си даваше сметка, че губи ценно време.

Отново намали скоростта и джипът буквално запъпли по магистралата — наближаваше изхода за летището на Ричмънд. Зелената крайпътна табела прикова погледа му, идеята, която от известно време назряваше, изведнъж обсеби съзнанието му.

Погледна часовника си, после върволицата от коли, виеща се като змия пред джипа.

„Това е единственият начин! — помисли си. — Единственият.“

Зави вдясно и се отправи към летището.

* * *

— Не обичам свещи — измрънка Спенсър и намръщено се втренчи в тънката ароматизирана свещ, която Джордан запали и постави в средата на масичката.

— Защо? Според мен придават уют — подхвърли тя, като полагаше нечовешки усилия да не издаде страха си.

— Не обичам огъня — прошепна малчуганът и се сви на канапето.

Джордан остави на масичката кутийката кибрит и друга свещ, после седна до него. Искаше й се да го прегърне, да го притисне до себе си, но интуитивно усети, че малчуганът ще я отблъсне. Още се срамуваше от реакцията си в мига, в който изгасна осветлението.

Всъщност той направи тъкмо онова, което се искаше и на Джордан — избухна в сълзи, започна да вика майка си, после Бо.

Ала тя не можеше да си го позволи. Трябваше да се преструва на силна и безстрашна. Да накара детето да се чувства в безопасност.

Само че с всяка изминала минута задачата й ставаше все по-трудна. Бурята се усилваше.

Докато тършуваше из чекмеджетата за електрическо фенерче, намери малко радио на батерии. Включи го, но пращенето почти заглушаваше думите на говорителя. Тя различи думите „ураган“ и „евакуация“, обаче контекстът оставаше неразбираем.

Пък и радиото сякаш повече изнервяше Спенсър, затова тя побърза да го изключи.

Така и не намери фенерче. В чекмеджето на кухненския шкаф имаше няколко кутийки кибрит, а в различните стаи тя откри поне половин дузина тънки ароматизирани свещи. Събра ги и ги постави една до друга върху плота.

— Къде е Бо? — отново попита Спенсър. — Тази буря не ми харесва. Той вече трябваше да е тук, нали?

— Има още време. — Джордан погледна часовника си. Помисли си, че дори Бо да е потеглил рано от Вашингтон, при нормални атмосферни условия щяха да му бъдат необходими поне още час-два, за да стигне до вилата. А условията изобщо не бяха нормални.

— Ще ни се случи ли нещо лошо? — попита малчуганът и се втренчи в нея.

Джордан се надяваше, че на слабата светлина на свещта не е забелязал изражението й. Престори се на учудена, че подобна мисъл изобщо му е хрумнала, и възкликна:

— Не, разбира се! Откъде ти дойде на ума?

— Ами… защото… — Той се поколеба.

— Няма от какво да се страхуваш, слънчице — излъга Джордан. — Лошата буря не може да ни направи нищо.

За секунда малчуганът остана безмълвен, сетне каза нещо, което напълно я извади от равновесие:

— Ако вълните са големи като одеве, когато бяхме на брега, пиратът не може да доплува дотук с кораба си, нали?

— О, Спенсър… — Джордан отчаяно затърси най-подходящите думи. Как да му каже, че пиратите не съществуват, след като вече знаеше, че човекът с черна превръзка на окото е от плът и кръв?

— Разкажи ми за пирата, Спенсър. Къде и кога го видя за пръв път?

Момченцето се умълча и сведе поглед. Джордан си помисли, че няма да й отговори.

Но след миг малкият заговори, без да откъсва поглед от възглавницата, която държеше на скута си:

— Видях го, когато с мама слязохме от колата, за да се приберем у дома.

— Преди колко време?

— Не зная.

„Разбира се, че не знае — помисли си тя. — Прекалено малък е, за да има представа за времето. Днес заяви, че от месеци не е виждал майка си.“ Всъщност и на нея й се струваше, че нощта, през която се появи Фийби, е била в далечното минало.

— Какво направи пиратът?

— Сигурно ни чакаше да се върнем. Дойде при нас и заговори на мама. Нямаше кораб, обаче веднага разбрах, че е пират.

— Защото е носел черна превръзка на окото, така ли?

Момченцето кимна:

— Ъхъ. Каза нещо лошо на мама и я разплака.

— Ти чу ли какво й каза?

— Да, само че не разбрах всичко. Поръча й да каже на татко нещо за работата му. Да спре да прави… не знам какво. — Гласът на Спенсър потрепери. — И още, че ако татко не престане, на мен и на мама ще се случи нещо много лошо.

Внезапно на Джордан й се повдигна, за миг пред очите й причерня. Опита се да си представи как се е почувствала Фийби, когато престъпникът е заплашил със смърт не само нея, но и детето й.

— Какво се случи после? — попита, насилвайки се да говори спокойно, сякаш Спенсър описваше някакво забавно приключение. Не искаше той да разбере колко важна е информацията, нито че опасността не е преминала, защото „пиратът“ още дебне някъде.

— После заръча на мама да не казва на никой какво й е казал. След това си отиде. — Спенсър вдигна очи и впери поглед в Джордан. Изглеждаше ужасно уязвим и безпомощен. — Като влязохме вкъщи, мама веднага ме изпрати в моята стая. Докато вървях по коридора, чух как се обади на татко и му каза веднага да се прибере.

— А той какво направи?

— Ами… върна се. Баща ми има много работа. Понякога изобщо не си идва у дома.

Джордан кимна. Въпреки че Рино Аверил вече беше мъртъв, тя го мразеше с цялото си сърце. Очевидно заради професията си беше изложил на опасност и съпругата, и детето си.

— Обаче като се прибра, с мама страшно се скараха — продължи Спенсър. — Крещяха толкова силно, че ме събудиха. Чух, че мама плаче.

„О, Фийби! Горката ми Фийби“ — помисли си Джордан и преглътна сълзите си. С усилие се овладя и попита:

— Какво казваха?

— Не чух. Обаче на другия ден мама ме доведе при теб. Кога ще дойде да ме вземе, Джордан? Пиратът не й е направил нищо лошо, нали?

Сега беше моментът.

Сега беше моментът да му каже истината.

Щеше да го стори още по-рано, но тъкмо в този момент ураганният вятър прекъсна електричеството.

В полумрака се втренчи в изплашеното дете и осъзна, че не може да му разкаже за трагедията. Не и сега, когато ураганният вятър заплашваше да помете вилата, а Бо го нямаше.

— Джордан, чуваш ли? — настоя момченцето. — Мислиш ли, че пиратът е пленил мама?

— Сам си отговори. Та нали преди малко каза, че корабите на пиратите не плуват в бурно море.

— Да, обаче може във Филаделфия да не е имало буря.

Джордан усети как мъката я задавя. Помълча, докато възвърне самообладанието си, сетне промълви:

— Мисля, че в момента бурята вилнее навсякъде, слънчице.

* * *

Като седна на пилотското място в малкия двумоторен самолет, Бо се разтрепери като лист.

Самолет!

По дяволите! Не се беше качвал на самолет след нещастния случай, при който загинаха съпругата и синът му.

За бога, дори отдалеч заобикаляше летищата. Какво му става? Какво безумие е намислил?

Повдигаше му се. През целия ден не беше хапнал нищо, освен изсъхналата кифла, за сметка на което беше изпил невероятни количества отвратително кафе, за да не заспи на волана.

Ами ако е забравил как се управлява самолет?

Глупости, това не се забравя. Може да управлява всякакви самолети. Навремето беше страхотен пилот.

Само трябва да включи двигателите, да се свърже по радиото с контролната кула и да изчака разрешение за излитане.

Поклати глава, удивлявайки се на случилото се в терминала. Почти невероятно бе, че за по-малко от час уреди формалностите по наемането на самолета. Въпреки че откакто се помнеше, всички врати бяха отворени за него благодарение на огромното му богатство и на прочутото фамилно име, все още понякога се учудваше до каква степен парите и връзките с влиятелни хора улесняват живота.

След като се обади на неколцина души и плати астрономическа сума, която спокойно можеше да си позволи, вече разполагаше със самолет.

Дъждът биеше върху стъклата.

Поривите на вятъра разтърсваха корпуса, сякаш искаха да откъснат крилата.

Струваше му се невероятно, че ще получи разрешение за излитане.

Той включи двигателите. Затвори очи и се опита да се успокои.

Всичко ще бъде наред.

Може да го направи.

Може!

Дори служителите от компанията без всякакви уговорки му предоставиха самолет, нали?

Само че не подозираха в каква посока ще лети. Умишлено ги заблуди, когато попълваше задължителния формуляр за плана на полета, за да скрие, че се отправя към епицентъра на урагана.

Възнамеряваше да се приземи възможно най-близо до мястото, на което се намираха Джордан и Спенсър — на летището на окръг Деър.

Но имаше и резервен план — ако обстоятелствата го принудят да кацне на сушата, щеше да търси друг начин за придвижване до острова. Даваше си сметка, че не бива да поема рискове, че ако загине, същата съдба неминуемо ще сполети Джордан и Спенсър.

Дълбоко си пое въздух.

И още веднъж.

Загледа се в стъклото, замъглявано от проливния дъжд, и в паметта му изплуваха спомени от деня на трагедията.

И тогава бушуваше буря…

„Постъпваш безразсъдно, Бо Съмървил!“ — упрекна го вътрешен глас.

Но сега обстоятелствата бяха различни.

През онзи ужасен ден отговаряше за живота на съпругата и на сина си.

Този път рискуваше само собствения си живот.

Не, не е вярно!

Джордан и Спенсър разчитат на него. Сами са във вилата на острова, не разполагат с кола, заплашени са от урагана и от Бог знае какво още.

Например убиец, изпратен от мафията.

Той се насили да прогони ужасната мисъл. По-късно ще измисли как да преодолее тази опасност.

Най-важното в момента е да се добере до вилата.

Или да загине, докато се опитва да спаси жената и детето.

Въпреки че трепереше като лист, той протегна ръка, включи радиото и каза трите думи, които не вярваше, че отново ще изрече:

— Готов за излитане.

* * *

Някакво шумолене изтръгна Джордан от дрямката й. Тя седеше на канапето, а Спенсър спеше, положил глава на възглавницата в скута й.

Като извърна глава, тя откри, че вратът й се е схванал от неудобната поза. Ослуша се и реши, че навярно шумът е бил предизвикан от вятъра, който все повече се усилваше, а проливният дъжд глухо барабанеше по прозорците.

Джордан завъртя глава и започна да масажира врата си. Каза си, че трябва да занесе Спенсър в стаята му на долния етаж и да го сложи в леглото.

Тя нямаше намерение да си легне. Мисълта, че Бо шофира по време на силната буря, не й даваше покой. Всъщност той вече закъсняваше. Вече трябваше да е пристигнал.

Дали не му се е случило нещо?

Не дай, Боже, да е катастрофирал…

Или да е попаднал в ръцете на „пирата“…

„Престани! Не бъди толкова черногледа! — упрекна се мислено. — Не му се е случило нищо лошо. Само като го погледнеш, разбираш, че е недосегаем.“

А може би предпочиташе да мисли за него като за недосегаем, защото се страхуваше от алтернативата.

Откакто се запозна с Бо, животът й определено стана по-интересен и не толкова самотен. През последните дни бяха преживели повече драматични събития, отколкото някои хора преживяват през целия си живот.

Джордан често се питаше какво щеше да се случи, ако бяха отишли на срещата, уредена от Андрея Макдъф.

Дали щяха да разговарят учтиво по време на вечерята, а след това всеки да поеме по пътя си?

Може би. И двамата се страхуваха от романтичното обвързване, ала сега тя знаеше причината за поведението му. Но Бо нямаше представа за миналото й, за Кевин…

Само че нейното нещастие да бъде „изоставена младоженка“ бледнееше в сравнение с мъката, преживяна от Бо. Несъстоялата се сватба и загубата на Кевин бледнееха на фона на травмата от последните дни.

Запита се как е възможно толкова дълго да е живяла, вкопчена в болката. Ако утре Кевин заяви, че е свободен, и й поиска извинение, ще го отблъсне. Той принадлежи на миналото, на друга жена — на предишната Джордан.

Вярно е, че той й причини много страдания. Но не успя да я сломи, както навремето тя си въобразяваше.

За сметка на това емоционалната травма, преживяна от Бо, можеше да се отрази пагубно дори на най-силния човек, да го погуби.

Само че Бо някак си беше оцелял.

Тя също.

Джордан погали копринената коса на момченцето, което спеше на скута й. Внезапно осъзна, че когато настъпи неизбежната раздяла, Спенсър много ще й липсва. Но тя ще го посещава, колкото и далеч да живее.

Ще му разказва за Фийби, ще се погрижи той да разбере каква всъщност е била майка му, да я опознае чрез спомените на най-добрата й приятелка.

Изведнъж усети, че сълзи парят страните й.

Спомни си как Фийби я прегръщаше и утешаваше след несъстоялата се сватба. Как не стана от леглото двайсет и четири часа, а вярната й приятелка неотлъчно бдеше над нея. Как бършеше сълзите й и я уверяваше, че някой ден скръбта и обидата ще преминат.

Разбира се, Джордан не й повярва.

Но се оказа, че Фийби има право. Само че самата тя тогава не го разбираше. С течение на времето болката се притъпи, а тя започна нов живот. Едва сега си даваше сметка, че ако не се страхуваше отново да бъде наранена, нямаше да живее толкова самотно.

Е, това скоро ще се промени.

Когато се върне в Джорджтаун, ще промени начина си на живот. Ще отделя време за себе си, ще върши онова, което й доставя удоволствие. Да приготвя печива, да се занимава с градинарство, дори може би да пътува.

„А ще излизаш ли с мъже? — запита се. — Какви ще бъдат отношенията ти с Бо?“

След като бе лежала в прегръдките му, в нея се бяха събудили потребности, дълбоко погребани от години. Потребности, чието съществуване се беше опитала да забрави.

Спомените за тези откраднати мигове я възбуждаха дори в този момент, изпълнен с напрежение и страх.

Дали с нетърпение очаква завръщането на Бо, защото се безпокои за него и се страхува да остане тук сама със Спенсър?

Или пък защото копнее за физически контакт с него, за интимните моменти от предишната нощ…

Беше достатъчно откровена да си признае, че е и едното, и другото.

В този момент отново чу глухия звук.

Идваше от вътрешността на вилата.

„Може би вятърът трополи по покрива или пък клон удря прозореца“ — помисли си, но сърцето й лудо затуптя.

Изведнъж си спомни, че около вилата няма дървета.

„Нищо чудно ураганът да е отнесъл я масичка, я стол от терасите на съседните къщи или дори от нашата тераса и го блъска в стената на вилата…“

Докато се опитваше да прогони необяснимия страх, който ненадейно я обзе, Джордан отново чу нещо.

Шум от счупване на стъкло.

Спенсър се размърда неспокойно на скута й. Тя напрегнато се ослуша и извърна глава към близката остъклена врата, откъдето се излизаше на терасата.

Видя как ръка в черна ръкавица се протяга през дупката в стъклото и завърта валчестата дръжка от вътрешната страна на вратата.

* * *

Бо стисна руля, защото малкият самолет заподскача като гумена топка. Помъчи се да се успокои с мисълта, че пилотите на самолетите, които разбиват градоносни облаци, почти ежедневно летят към епицентъра на някой ураган.

Но те бяха много опитни.

А може би търсеха смъртта.

Бо не искаше да умре.

Вече не.

Каза си, че ако не загине, повече няма да мисли за самоубийство. Никога не беше изпитвал толкова силна жажда за живот.

А шансът му за спасение беше минимален.

Наближаваше крайбрежието на Каролина, но вече знаеше, че не ще може да се приземи на летището на острова. Нито на което и да било летище. Беше загубил връзка със служителя от контролната кула, който се опитваше да го насочи към Елизабет Сити.

Налагаше се веднага да кацне… и да се моли да не загине.

Единствената му надежда беше да намери дълга и права отсечка от магистралата, но поради мрака и проливния дъжд задачата изглеждаше непосилна.

Сниши машината с още триста метра.

Ориентираше се само по уредите на таблото. Заобикаляше го непрогледен мрак.

Постепенно го обзе паника.

С усилие той я прогони — знаеше, че ако се поддаде, това ще означава сигурна смърт. Успее ли да запази самообладание, може би ще съумее да извърши аварийно кацане.

Изруга, защото в този момент силен порив на вятъра разлюля самолета.

Каза си, че като се приближи до земята, ще види светлини, които ще му служат като ориентир.

Спусна се още триста метра… и едва не изгуби контрол над машината.

Връхлетяха го спомени, подобни на ято зловещи гарвани. Усети как самолетът лети като камък към земята, почувства в устата си металическия вкус на страха, чу писъците на Джинет, изплашеното хленчене на Тайлър…

Не!

Това се беше случило в миналото! Сега беше сам. Ако загуби контрол и самолетът се разбие, ще загине само той.

Само че Бо Съмървил нямаше да се предаде така лесно — щеше да направи всичко възможно да спечели битката със смъртта.

Спусна се още по-ниско, макар да осъзнаваше риска. Но това беше единственият начин да намери подходящо място за аварийно кацане. От време на време сред гъстата мъгла се мяркаха бели и червени светлини.

„Фарове и стопове“ — помисли си той. Значи летеше над магистрала. По която обаче се движеха коли.

Той отново изруга.

Невъзможно е да се приземи на магистрала с интензивно движение.

„Не е толкова интензивно“ — поправи се. Светлините се мяркаха от време на време, което означаваше, че всъщност това не е магистрала, а второкласен път. Може би ще съумее…

Не.

Не можеше да си позволи дори минимален риск и да отнеме живота на невинни хора.

За миг бялата пелена на мъглата се разкъса и той видя, че самолетът лети над някакво голямо черно пространство. От височината, на която се намираше, бе невъзможно да разбере дали е голяма нива или езеро.

Тъмна вода…

Спомни си вонята на керосин, смесваща се с миризмата на солена вода… и ужаса, който изпита, когато се озова на повърхността и видя, че е заобиколен само от черна вода, а над него е надвиснало черно небе.

След миг беше зърнал как някаква тъмна сянка безшумно се движи сред застоялата вода — най-странното бе, че перспективата да бъде разкъсан от алигатор не го плашеше като мисълта, че най-скъпите му хора са погребани в разбития самолет на дъното на залива.

Ураганният вятър отново се опита да отнесе самолета и това върна Бо към действителността.

Този път с него не летяха съпругата и синът му, този път беше сам. Сега въпросът бе за собственото му оцеляване.

„Не, не става въпрос само за мен — поправи се мислено. — Ако загина, няма кой да се притече на помощ на Джордан и Спенсър. Тогава и те ще бъдат обречени.“

Каква жестока ирония на съдбата! Отново животът на една жена и на едно дете зависеше от него.

Втренчи се в мрака и си каза, че ако черната площ е нива, може би има шанс да оцелее. Ако е вода…

Имаше само един начин да разбере.

Той стисна зъби и насочи самолета надолу.

* * *

Тъмният силует се втурна в дневната заедно с ураганния вятър и дъжда.

Джордан искаше да изкрещи, но ужасът сякаш бе стиснал гърлото й с ледените си пръсти.

Спенсър седна на канапето и с юмручета потърка очите си. Тя го притисна към себе си и враждебно се втренчи в натрапника, докато детето се мъчеше да се отскубне.

Непознатият беше облечен в черно, черна беше и превръзката на едното му око, а другото страховито проблясваше.

Джордан беше като парализирана.

Знаеше, че трябва да предприеме нещо.

Не бива да чака „пиратът“ да ги нападне.

Само че положението беше безнадеждно. Непосилно беше да грабне в прегръдките си съпротивляващото се дете и да побегне.

— Джордан… пусни ме! — Спенсър се изтръгна от хватката й, погледна лицето й, проследи погледа й…

И нададе писък.

— Млък! — изхриптя престъпникът.

— Пиратът! Джордан! Не му позволявай да ме вземе! — Той притисна чело към рамото й и се разрида.

— Какво пък, пищи си колкото щеш! — злобно се ухили непознатият. Вече стоеше на сантиметри от тях, единственото му око блестеше в полумрака. — Наоколо няма жива душа да те чуе!

Джордан се насили да заговори. Като чу гласа си, се изненада — все едно принадлежеше на друга жена и в него се прокрадваха нотки на страх.

— Ти кой си? — попита престорено спокойно.

— Не чу ли какво каза хлапето? Пират съм. — Той се засмя. Смехът му беше толкова зловещ, че Джордан усети как ледени пръсти пробягаха по гръбнака й.

— Какво искаш? Защо си тук?

— Изпълнявам заповеди, мадам — обясни и се поклони с престорена галантност. — Моят шеф не ще хлапето да дрънка врели-некипели. Всъщност малкият адски му пречи.

Стомахът й тревожно се сви. Видя как, без да престава да говори, „пиратът“ посегна към джоба си.

— Помъчих се да не те забърквам, госпожице. Шефът не обича, когато нещата се усложнят и играта загрубее. Опитах да свърша работата в къщата ти, както той нареди. Ама хлапето се събуди и взе да реве, а ти дотърча.

— Значи наистина си влизал в дома ми — прошепна тя. Внезапно страхът й се примеси с друго чувство, което се надигна в душата й.

Неудържим гняв.

Гняв, предизвикан от откритието, че този престъпник посред нощ се е разхождал в къщата й.

Че се е опитал да отвлече едно беззащитно дете.

Че ги е проследил чак до тук, за да довърши пъкленото си дело.

Няма изход, свършено е с тях…

Не, има! Трябва да спечели време.

Да накара „пирата“ да не престава да говори.

Ако успее, може би Бо ще се появи…

Въпреки че натрапникът криеше ръката си, тя зърна металния предмет, който беше извадил от джоба. Знаеше, че е пистолет. Знаеше, че той без колебание ще го използва, за да убие и нея, и Спенсър.

Дори Бо да се появи всеки момент, ще бъде прекалено късно. И той ще загуби живота си.

Спенсър тихо плачеше и притискаше глава към гърдите й. Горещите му сълзи се просмукваха в блузата й. Трепереше като лист. Джордан плахо го помилва; искаше й се да му каже нещо утешително, ала се страхуваше да не би жестът й да подтикне „пирата“ към насилие.

Отново си каза, че трябва да предприеме нещо. И то незабавно.

— Как ни откри? — попита.

Той отново се изсмя, като че ли въпросът й безкрайно го забавляваше:

— Не говориш сериозно.

Джордан мълчаливо чакаше.

Натрапникът сякаш не забелязваше, че е оставил отворени остъклените врати — вятърът непрекъснато ги блъскаше в стените, а стъклата дрънчаха.

— Да ви намеря беше фасулска работа — заяви той и сви рамене. — Не беше предпазлива, а пък аз ви държах под око.

— Не си ни проследил до тук. — Джордан се опитваше да не гледа оръжието. Стараеше се да се взира в лицето на „пирата“ и с безсмислени въпроси да печели време.

— Не — кимна той. — Не ми и трябваше.

— Тогава как…

— Господин Бо Съмървил.

Като чу името на Бо, Джордан усети прилив на надежда. Познаваше го едва от една седмица, но знаеше, че е човек, който държи на думата си. Щом е обещал да се върне, значи скоро ще бъде тук. Нейната задача е да залъгва „пирата“ и да не му позволи да изпълни нарежданията на шефа си.

— Бо Съмървил ли ти каза, че сме тук? — попита, като че ли подобна възможност съществуваше.

— Смяташ ли, че ще го направи?

Тя сви рамене и окуражително притисна в прегръдките си момченцето.

— Нямам представа. Наистина ли ни е издал?

Вместо да отговори, „пиратът“ зададе въпрос:

— Госпожице Къри, известно ли ти е колко лесно е да се проследи кола по регистрационния й номер?

Най-лошите й предположения се потвърждаваха — той наистина беше видял джипа на Бо, паркиран пред къщата й, и чрез регистрационния номер беше разбрал името на собственика.

— Фасулска работа беше да науча коя е архитектурната фирма във Вашингтон. Господин Съмървил не е трябвало да раздрънква наляво и надясно за плановете си. От един телефонен разговор със съдружника му разбрах къде е заминал.

Джордан отчаяно се питаше какво да каже, за да продължи разговора. Знаеше, че ако млъкне, това ще означава сигурна смърт за нея и за момченцето.

— Нима той доброволно ти каза къде се намира Бо? — подхвърли.

„Пиратът“ самодоволно кимна:

— Представих се като потенциален клиент. Заявих, че ще разговарям само с господин Съмървил… и ето ме при вас. Но за голямо съжаление и на двама ни господинът май не е тук.

— Наистина го няма.

— И аз така си помислих, като не видях джипа — промърмори човекът с черната превръзка, но въпреки това се огледа. Сякаш очакваше всеки миг Бо да изскочи от скривалището си и да го повали на земята.

„О, господи, ако можеше да се случи!“ — каза си Джордан.

— Няма го — повтори, като се стараеше гласът й да не издаде страха й.

Забеляза как ръката му, която стискаше оръжието, помръдна. Паниката я стисна за гърлото. Колко ли време им остава? Дали жестокият убиец ще да ги застреля още сега? Когато Бо дойде, ще намери окървавените им трупове…

Знаеше какво ще му причини това.

Вече бе загубил съпругата и сина си.

Наистина със Спенсър не му бяха кръвни роднини, но той се чувстваше отговорен за тях.

Години наред беше живял с чувството за вина заради нещастния случай, отнел живота на най-близките му. Ще бъде съсипан, ако се върне на острова и открие, че едно невинно дете е било убито. Въпреки че отскоро познаваше Спенсър, той изпитваше дълбоки чувства към него.

„А към теб, Джордан? Изпитва ли дълбоки чувства и към теб?“

Прогони мисълта от съзнанието си. Сега не беше моментът да размишлява какво означава за Бо.

Нов порив на вятъра отново блъсна в стената остъклените врати, звукът сякаш прониза напрегнатата тишина.

— Как се изкачи на терасата? — обърна се тя към престъпника.

— По въже, скъпа госпожице. Не подозираше колко лесен е достъпът до вас, нали?

„Напротив, знаех! — помисли си тя. — Знаех, но бях безпомощна. Тук сме като в капан.“

— Ами урагана? — избърбори, съпротивлявайки се на паниката.

— Какво общо има ураганът?

— Как ще се върнеш на сушата? И ти си впримчен тук като нас.

— Не бери грижа за мен! — тросна се той и втренчи в нея ужасяващото си черно око… сякаш проникваше в душата й, сякаш усещаше нарастващия й страх.

Джордан извърна очи.

Погледът й попадна на масичката, върху която догаряше гънката свещ.

Върху купчината книги за мореплаване, натрупани отстрани.

И върху скулптурата, изобразяваща чайка, за която Бо беше казал, че тежи цял тон.

Като се стараеше „пиратът“ да не я забележи, освободи дясната си ръка, като придържаше Спенсър с другата.

Трябва да е готова.

В случай, че й се предостави възможност да изпълни намерението си.

— Станете! — внезапно нареди той. — И двамата! Застанете до стената — добави и посочи с ръката, в която държеше оръжието.

„Сега или никога!“ — каза си Джордан. Бавно се изправи, като преценяваше дали ще може да се нахвърли върху него и да го обезоръжи.

— По-живо! — изкрещя престъпникът.

— Какво ще ни направи? — изхленчи Спенсър.

Вместо да му отговори, тя извика, като че ли беше видяла нещо изненадващо зад „пирата“.

Онзи машинално се обърна.

Джордан мълниеносно се спусна към скулптурата върху масичката. Още преди да я докосне, осъзна, че може би допуска фатална грешка. Не знаеше колко тежи и дали изобщо ще може да я вдигне.

Оказа се, че отчаянието я е дарило с неподозирана сила. Тя грабна статуетката и преди да я запрати към престъпника, изкрещя:

— Спенсър, бягай! Бягай навън! Бягай!

Всичко се случи едновременно.

Момченцето се подчини и хукна надолу по стълбите.

„Пиратът“ се прицели и стреля по него.

Куршумът отскочи от перилото.

Докато стъпките на Спенсър заглъхваха, „оръжието“ на Джордан се стовари върху главата на нападателя.

* * *

— Не беше езеро!

Не беше езеро, а нива, засадена с някакви растения с големи листа.

Самолетът остана невредим, когато колесникът докосна разкаляната почва. Бо не изпусна руля дори когато машината се понесе през полето. Още не можеше да повярва, че жив. Сякаш невидима ръка се беше протегнала от небето, за да му помогне.

Беше жив!

Жив!

Дори не беше загубил съзнание.

Въодушевлението му скоро помръкна, изместено от болката и от мисълта, че няма време за губене.

Потръпвайки от болка, се измъкна от пилотската кабина. Изведнъж го обзе неописуема умора. Ала той знаеше, че не бива да й се поддаде.

Най-важното в момента беше да се добере до Джордан и Спенсър. Всяка минута беше ценна.

Тръгна към къщата в другия край на полето, без да забелязва студения дъжд, който скоро го измокри до кости. Вървеше, свел глава срещу ураганния вятър, влачейки крака в калта, която скоро го изпръска от главата до петите.

Подхлъзна се и като се просна в голяма локва, изведнъж си даде сметка, че още носи скъпия си костюм и елегантните обувки.

Мисълта, че се въргаля в калта, облечен като за делова среща, беше толкова абсурдна, че би се изсмял на глас, ако положението не беше толкова сериозно.

Помъчи се да прогони страховете, които не му даваха покой. Каза си, че нищо лошо не се е случило на Джордан и Спенсър. Тя не е глупава и сигурно се е обадила на полицията да уреди евакуирането им от острова.

Но какво ли се е случило, ако не е разбрала колко сериозна е опасността? Че вилата се намира в район, който ще бъде залят от водата, ако ураганът връхлети по време на прилив.

Донякъде го успокояваше само мисълта, че след като самият той среща толкова трудности да стигне до острова, то наемният убиец, изпратен от Гисони, няма да го изпревари.

Най-сетне се добра до къщата — паянтова постройка, зад която имаше овощна градина. До хамбара беше паркиран очукан камион. Прозорците бяха тъмни, но в едната стая явно беше включено електрическо фенерче. Вероятно бурята беше прекъснала електропроводите.

Той няколко пъти почука на задната врата, ала воят на вятъра заглушаваше звука.

Накрая дръпна вратата, която не беше заключена, и надникна вътре:

— Хей! Къде сте?

Пристъпи в кухничката и в полумрака едва не се блъсна в старомодния хладилник.

— Не мърдай! — извика някой.

На няколко метра стоеше старец по тениска без ръкави и се прицелваше в него с ловджийска пушка. Възрастна жена, издокарана с къс халат, и с коса, навита на ролки, насочи фенерчето в лицето на Бо и за миг го заслепи.

Той машинално вдигна ръка да засенчи очите си, очаквайки всеки миг да усети как куршумът се забива в плътта му.

— Не стреляй! — извика. — Тук съм да търся помощ!

— Ти да не си от онези мародери, за които съобщават по телевизията? — промърмори старецът и подозрително го изгледа.

— Мародери ли? — повтори Бо, като се питаше за какво говори непознатият. — Искаш да кажеш, че има хора, които нападат и обират чуждите домове по време на бурята ли? Не, не съм, честна дума.

— Тогава кой си? Защо бродиш из полето на този дъжд?

— Току-що приземих самолет във вашата нива, засадена с царевица.

— Не е царевица, а тютюн.

Бо стисна зъби, преглътна и се насили да запази самообладание.

— Все едно. Наложи се да извърша принудително кацане. Ще ви обезщетя за загубите. Но първо ми разрешете да се обадя по телефона и да потърся помощ.

Почти очакваше да чуе, че нямат телефон, или старецът да го изхвърли като мръсно псе.

Ала непознатият свали пушката от рамото си, втренчи се в него, сетне промърмори:

— Телефонът ехей там.

— Джейк! — изплашено възкликна съпругата му.

— Млъкни, Еми. Човекът не лъже. Светлините, които видяхме, са били от самолета. Казах ти аз, че в нивата ни не са кацнали извънземни.

Бо отново си помисли, че при други обстоятелства щеше да избухне в смях. Сега обаче само прекоси кухнята и се приближи до телефона, монтиран на стената.

— Ранен ли си? — обади се Еми.

— Не, нищо ми няма. — Той вдигна слушалката, надявайки се линията да не е прекъсната. Като чу сигнала, добави: — Много ви благодаря. — Благодарен беше на съдбата, че телефонът работи, и на възрастната жена за проявената загриженост.

— На кого се обаждаш? — попита старецът.

Бо не отговори веднага. В интерес на истината нямаше представа към кого да се обърне.

— На 911 — отвърна и набра номера.

* * *

Джордан се втренчи в човека, проснат на пода — изпитваше едновременно ужас и облекчение.

От дълбоката рана на челото му течеше кръв и се просмукваше в черната превръзка.

Когато го удари, скулптурката се изплъзна от ръката й, падна и се разби на хиляди късчета, които осеяха пода.

За миг тя остана като парализирана.

Изведнъж чу как външната врата на вилата се затръшва, осъзна какво се е случило и че няма нито миг за губене.

Хукна към стълбището, като викаше:

— Спенсър! Спенсър! Върни се!

Знаеше, че трябва да го спре. Да му попречи да излезе навън, където цареше мрак и духаше ураганен вятър. До преди миг това беше единствената възможност детето да се спаси, ала сега, след като поне временно беше отстранила наемния убиец, се страхуваше какво може да сполети малчугана.

На второто стъпало се подхлъзна върху парченце от статуетката. Помъчи се да запази равновесие, слепешката посегна към перилото, но не го достигна. Безпомощно размаха ръце, сетне политна надолу.

Падаше…

Падаше!

Строполи се на площадката между двата етажа, болката сякаш разкъса тялото й. Идваше й да се разплаче от отчаяние, но стисна зъби и като се вкопчи в перилото, успя да се изправи.

— Спенсър! — извика отново.

Трябваше някак да се добере до външната врата.

Десният й крак беше изкълчен и при всяка стъпка й причиняваше неописуема агония. Но тя продължи да слиза, като се придържаше за перилото и непрестанно викаше детето.

Стори й се, че измина цяла вечност, докато се добра до втория етаж, прекоси коридора и отново заслиза.

— Спенсър! — изкрещя, макар да знаеше, че е безполезно — той вече беше навън и не можеше да я чуе.

Горещи сълзи опариха страните й.

Господи, какво бе сторила?

Най-сетне стигна до външната врата и я отвори. Проливният дъжд веднага я измокри до кости, вятърът едва не изтръгна вратата от пантите.

— Спенсър! — извика тя. — Спенсър, върни се. Вече не е опасно. Спенсър!

Единственият отговор беше воят на ураганния вятър.

Дванайсета глава

Бо, който носеше оранжева спасителна жилетка, с все сили се вкопчваше в перилото на катера на Бреговата спасителна служба, движещ се в пролива Къритък, разделящ острова от сушата. Въпреки че на това място каналът беше тесен и плитък, усещането бе, че плавателният съд се намира в бурен океан.

„В сравнение с това приземяването на самолет в някаква нива беше като да се возиш на влакчето в лунапарка“ — помисли си Бо, когато поредната висока вълна се разби до него и го обля с ледена вода.

Отдавна беше мокър до кости, но не усещаше студ. Мислеше само какво се е случило с Джордан и Спенсър.

Няколко пъти беше опитал да се свърже с нея, но напразно. Според местната полиция ураганът беше прекъснал не само електропровода, но и телефонните линии. Спасители с катери и хеликоптери се бяха притекли на помощ на хората, които не се бяха евакуирали навреме — мостът Райт Мемориал, който свързваше сушата с острова, отдавна беше залят от придошлата вода.

Бо води люта битка, докато му разрешат да придружи спасителите, дори излъга, че съпругата и синът му са останали във вилата. Когато произнесе „съпругата и синът ми“, сърцето му така се сви от мъка, че той се просълзи. Едва тогава капитанът се смили:

— Добре, ела с нас. И аз съм женен и имам момченце. Ако те бяха в опасност, пръв щях да тръгна да ги спасявам. Пък и ти знаеш къде се намира вилата.

Сега Бо наблюдаваше как опитният моряк полага усилия катерът да не бъде преобърнат от грамадните вълни, също както самият той по-рано се бореше с ураганния вятър, отнасящ самолета. Знаеше, че ще му се наложи да плати скъпо и прескъпо на компанията заради разбития самолет и на фермера за унищожените посеви. Изглежда, старецът щеше да е по-доволен, ако беше заловил мародер, когото да предаде на шерифа, но той не знаеше кой е Съмървил и какво несметно богатство притежава. Бо смяташе, че след като историята за принудителното приземяване на самолета бъде публикувана в местния вестник и фермерът разбере кой е бил неканеният гост, веднага ще поиска голямо обезщетение.

Измина доста време след позвъняването му на 911, преди от полицията да изпратят кола да го вземе. През тази нощ служителите на реда имаха прекалено много работа. Шосетата бяха задръстени от колите на хората, които панически напускаха домовете по крайбрежието. Станали бяха няколко верижни катастрофи, електричеството беше прекъснато в много райони, мародери ограбваха магазините.

Полицаите настояваха да го закарат в местната болница, за да му бъде направен обстоен преглед, но той обясни, че е разтревожен за семейството си, останало във вила на острова. После успя да убеди капитана да го включи в екипа, отговарящ за спасителната операция.

Втренчи се в разпенените вълни и си каза: „Трудно е да повярваш, че не се намираме в епицентъра на тайфуна“.

Израсъл бе в Луизиана и много пъти бе наблюдавал ураганни бури, но винаги от прозореца на дома си, намиращ се на безопасно разстояние, или на хотела, в който няколко пъти ги евакуираха.

Никога досега не се беше изправял лице в лице с природните стихии.

Присви очи срещу вятъра и дъжда и видя, че катерът наближава острова… или онази част от него, която не беше останала под водата.

Дори от толкова голямо разстояние се виждаха сгради, които сякаш плуваха в бушуващия океан.

Опита да се успокои с мисълта, че дори да се е наводнил първият етаж на вилата, нищо лошо не се е случило на Джордан и Спенсър. Като опитен архитект от пръв поглед беше разбрал, че постройката е солидна — сигурно не за пръв път в района вилнееха тайфуни…

Но дълбоко в сърцето си се съмняваше в собствените си доводи.

Страхът вледеняваше съзнанието му, постепенно си внуши, че вилата е наскоро построена и едва ли ще издържи напора на силния вятър и огромните вълни.

Катерът навлезе в залива и се отправи на север, заобикаляйки онзи участък от брега, който беше останал под водата. Капитанът оглеждаше къщите, търсейки ориентир.

Преди да потеглят, Бо беше посочил на картата местоположението на вилата. Планът беше да пуснат котва откъм пролива и да се придвижат пеш към вътрешността на острова.

— Близо сме! — извика на Бо един от спасителите. — Остани с капитана, а ние ще доведем твоите хора.

— Идвам и аз! — извика той в отговор. Изправи се, едва не падна, но успя да запази равновесие. — Идвам и аз — повтори, пристегна връзките на спасителната жилетка и застана до перилото, готов да слезе от катера.

„Дръж се Джордан! — помисли си. — Бъди смел, Спенсър. Скоро ще бъда при вас.“

* * *

Джордан се беше свила на площадката на стълбището и с ужас наблюдаваше как водата, заляла първия етаж на вилата, бързо се покачва. Изведнъж осъзна, че се моли както никога досега.

Молеше се за Спенсър, който се беше изгубил в непрогледния мрак.

Молеше се за Бо, където и да се намираше в момента.

Молеше се убиецът на горния етаж да не дойде в съзнание и да тръгне да я преследва също както Глен Клоуз преследваше Майкъл Дъглас в последните кадри на филма „Фатално привличане“. Спокойна бе, че дори това да се случи, той не може да я застреля — беше изпълзяла обратно по стълбите и беше взела оръжието му. Разбира се, никога не беше хващала пистолет, ала от криминалните филми, които беше гледала, имаше бегла представа какво да направи. Дори няколко пъти се прицели, но се страхуваше да натисне спусъка.

Знаеше обаче, че ако се наложи да се защитава, без колебание ще стреля.

— Миличък Спенсър, върни се — прошепна. Гласът й беше прегракнал, докато отчаяно зовеше детето, опитвайки да надвика воя на вятъра.

Ако не се беше контузила, щеше да хукне да търси Спенсър, без да обръща внимание на покачващата се вода. Решила бе да се придвижи с подскоци, но разбра, че няма да стигне далеч. Глезенът й се беше подул и болката беше толкова силна, че вероятно костта беше счупена.

Дори опита да пълзи на колене, но само се измокри до кости, а дрехите й се покриха с кал. Пропълзя обратно във вилата и почувства как отчаянието я завладява.

Толкова дълго плака, че клепачите й подпухнаха, а страните й горяха, защото ги бършеше с ръкава на мократа си памучна блуза.

През целия си живот не се беше чувствала толкова нещастна.

Питаше се дали е настъпил последният й час. Дали водата ще продължи да се покачва, докато я отнесе?

Ще се удави ли?

Само като си го помисли, я побиха тръпки. Спомни си, че съпругата и синът на Бо се бяха удавили.

Той бе осъден да живее, представяйки си колко ужасни са били последните им мигове, когато са се озовали впримчени в кабината на потъналия самолет и отчаяно са се борили за глътка въздух.

„Не! Не мисли за това! Не бива!“ — каза си и избърса горещите сълзи, които отново рукнаха от очите й.

Внезапно й се стори, че чува нещо.

Гласове!

Стори й се, че чува гласове.

„Божичко, сигурно халюцинирам — помисли си. — Това ли е краят?“

— Джордан!

Въпреки воя на вятъра този път наистина чу някой да вика името й. Гласът й беше до болка познат. Помисли си, че сигурно си въобразява — толкова силно беше желанието й това да се случи. Знаеше, че е невъзможно Бо да е отвън.

— Джордан, Спенсър, къде сте?

Входната врата с трясък се отвори, Бо надникна във фоайето.

Видя Джордан едва когато тя със задавен глас изрече името му.

Зърна я на площадката на стълбището и лицето му засия:

— Боже мой! Джордан, добре ли си?

„Изглежда ужасно“ — удиви се тя. Дрехите му бяха разкъсани и покрити с кал, лицето му беше мръсно. Ала въпреки това й се стори, че никога не е виждала толкова прекрасен образ.

Той се заизкачва по стълбите, като взимаше по две стъпала наведнъж, изпреварвайки служителите от бреговата охрана, които бяха влезли след него.

— Джордан — промълви и я притисна в обятията си. — Къде е Спен… — Той млъкна, защото видя пистолета, който Джордан стискаше с две ръце.

Спогледаха се.

Тя понечи да каже нещо, но от гърлото й не се изтръгна нито звук.

— Къде е Спенсър? — разтревожено повтори Бо. — Къде е?

— Навън — през сълзи изрече тя. — Изгубил се е.

— Какво искаш да кажеш? — Бо отново погледна оръжието.

— Той ни намери… пиратът ни намери.

— Не…

— Вярно е. Тук е.

— Тук ли? — стресна се той и се огледа. — Но…

Думите като порой рукнаха от устата на Джордан.

Докато говореше, служителите от бреговата охрана я наблюдаваха недоверчиво и час по час поглеждаха пистолета в ръцете й. Когато свърши, Бо я помоли да му даде оръжието, сетне го предаде на младите полицаи с обещанието, че по-късно ще им обясни подробностите.

— Първо трябва да намерим едно момченце, което се лута някъде навън — добави.

Джордан изпита неописуемо облекчение; силите я напуснаха и тя отново се облегна на стълбите. Бо вече беше тук — той непременно ще намери Спенсър.

— Знаех, че ще се върнеш — промълви едва чуто. — Благодаря.

Бо, който вече тичаше надолу по стълбите, спря като ударен от гръм. После се обърна и я погледна:

— Не бой се, Джордан. Обещавам да го доведа при теб.

* * *

— Спенсър! Спенсър! — викаше Бо, макар да знаеше, че детето не може да го чуе — воят на вятъра беше станал оглушителен. И все пак викаше името му и се молеше да чуе ответен вик.

До този момент — напразно.

Ала той не губеше надежда.

Разпенените вълни ставаха все по-високи и заплашваха да погълнат малкото парче суша. Водата вече стигаше до кръста на Бо, шосето отдавна беше изчезнало, а постройките, които до вчера бяха изискани вили, сега приличаха на изоставени кораби, полюшващи се на повърхността на далечен океан. Човек не би повярвал, че само преди два дни тук е имало красиво курортно селище.

Бо се стараеше да не изгуби от поглед Майк — един от полицаите от бреговата охрана. За щастие лесно го различаваше по оранжевата жилетка. Двамата проверяваха всяка вила, търсейки изгубеното дете.

Когато разбра от Джордан, че момченцето е някъде навън, на Бо му прималя. Дори не знаеше дали Спенсър умее да плува.

Претърсили бяха терасите на всички вили в околността, всички изоставени коли, но от Спенсър нямаше и следа.

— Какво мислиш? — провикна се Майк.

— Ще продължим да го търсим — извика в отговор Бо. — Сигурно е някъде тук.

„Стига да не се е случило най-лошото“ — каза си, но побърза да прогони предателската мисъл. Спенсър е някъде наблизо.

Където водата още не е достигнала…

— Сетих се къде е! — извика внезапно.

* * *

Джордан лежеше на канапето, беше подпряла на възглавница бинтования си крак.

Рет, младият полицай от бреговата охрана, който беше останал при нея, държеше под око „пирата“. Наемният убиец още не беше дошъл в съзнание. Полицаят се свърза по радиостанцията, за да поиска помощ, после обясни, че поради извънредните обстоятелства ще се наложи да почакат.

— Да донеса ли още лед за компреса? — добави.

Джордан само поклати глава.

Въпреки че беше принудена да остане във вилата, се чувстваше така, сякаш участва в издирването на детето. Само че с всяка изминала минута отчаянието й нарастваше. Бо отново я беше изоставил, изчезнал беше в нощната тъма. „Защо ли се бави толкова?“ — помисли си, вслушвайки се в грохота на вълните и писъка на ураганния вятър, който се беше усилил.

Кракът и слепоочията й пулсираха от болка, виеше й се свят от глад и от безсъние.

Но това нямаше значение.

„Бо ще намери Спенсър — каза си. — Нали обеща! Винаги изпълнява обещанията си.“

Неочаквано я обзе необясним гняв — за кого се мисли той, че поема обещания, които не е в състояние да изпълни?

След миг осъзна, че гневът й не е насочен към него, а към самата нея.

Не по вина на Бо сега Спенсър се лута навън. Тя е виновна за всичко.

Вътрешният й глас й нашепна, че само се е опитвала да спаси детето, не да го обрече на смърт.

Ако не беше паднала по стълбите…

Ако беше настигнала момченцето, преди да изчезне в мрака на бурната нощ…

— Много ли те боли? — попита Рет.

Джордан кимна — страхуваше се, че ако се опита да каже нещо, отново ще се разридае.

Изглеждаше невероятно, че след като беше плакала часове наред, сълзите й не бяха пресъхнали.

Затвори очи и отново започна да се моли.

Молеше се на Фийби, където и да се намираше тя.

„Бди над него, Фийби. Пази го да не загине, докато Бо го намери и го доведе обратно при мен. Заклевам се, че никога повече няма да допусна да му се случи нещо лошо.“

Изведнъж чу силен трясък, подскочи и се обърна да види какво се е случило.

Кръвта й се смрази, като видя, че младият полицай лежи на пода, а „пиратът“ се е надвесил над него. Лицето на убиеца беше покрито със засъхнала кръв, единственото му око злобно се взираше в нея.

* * *

Докато се изкачваше по стръмната дюна, Бо отправи безмълвна молитва кошмарът най-сетне да свърши.

Спенсър трябва да е там.

Трябва. Ако не го намерят, ще бъдат принудени да прекратят търсенето.

Да го прекратят ли?

„Не! — помисли си и продължи да се изкачва, макар че вече силите го напускаха. — Този път няма да се откажа, както навремето се отказах да търся Джинет и Тайлър. Ще продължа, докато се уверя, че вече няма надежда.“

Най-сетне се изкачи на върха на грамадния пясъчен хълм.

От гледката го побиха тръпки, отначало не можа да се ориентира. Плажът беше изчезнал — докъдето погледът му стигаше, имаше само черно-сини разпенени вълни.

Сетне видя „скалата на Спенсър“, която като вулканичен остров се издигаше сред водата.

А върху нея, вкопчил се в грапавата й повърхност, седеше малчуганът.

Бо изпита неописуемо облекчение, което в следващия миг бе заменено от ужас — грамадна вълна заля скалата и едва не отнесе детето.

— Спенсър! — изкрещя, но грохотът на океана заглуши гласа му. Започна да се моли както никога през живота си… никога досега не се беше чувствал толкова безпомощен.

Стисна клепачи, а когато отново отвори очи, вълната се беше оттеглила.

Спенсър още беше върху скалата.

В този момент Бо си даде сметка, че момченцето отдавна е там, и смело се е съпротивлявало срещу не една вълна. Изпита почти бащинска гордост, примесена със страх за съдбата на детето.

Знаеше, че Спенсър е мокър до кости, премръзнал и че постепенно силите го напускат. Всяка минута беше ценна, нямаше време за губене.

Обърна се и извика на Майк, който още се мъчеше да се покатери на върха на пясъчната дюна:

— Открихме го! Но трябва веднага да предприемем нещо, преди вълните да го пометат.

Стори му се, че в гърлото му е заседнала буца. Преглътна, помъчи се да се успокои и извика колкото му глас държи:

— Дръж се, Спенсър. Идвам при теб. Не бой се, братле!

* * *

— Мамка му, къде е хлапето?

Човекът с черната превръзка на окото заплашително пристъпи към Джордан.

Тя безмълвно се взираше в него — за пръв път беше благодарна, че Спенсър не е във вилата.

— Къде е малкият? — отново попита „пиратът“ и едва не се спъна в една ниска масичка.

Очевидно изпитваше силна болка и още беше замаян.

Ала това не успокояваше Джордан.

Кракът й беше толкова подут, че дори да опиташе да избяга, със сигурност щеше да се движи по-бавно от убиеца.

И все пак трябва да опита. Не бива да лежи безпомощно и да наблюдава как той неумолимо се приближава като хищник, дебнещ плячката си.

Освен това той вече нямаше оръжие — може би още не е забелязал, че пистолетът не е в джоба му.

Но не беше и в нея. Рет заяви, че ще го прибере на безопасно място, но тя не знаеше къде. За щастие и „пиратът“ не го знаеше.

Насили се да го погледне в очите и криво-ляво се изправи. Болката беше ужасна, но инстинктът за самосъхранение бе по-силен. Щеше да избяга от този безумец… или да умре, докато се опитва.

— Не мърдай! — изръмжа той, с неочаквана пъргавина се спусна към нея и я сграбчи.

Джордан се приведе и се изтръгна от хватката му.

„Пиратът“ отново я хвана.

Тя отчаяно се съпротивляваше — риташе, хапеше, драскаше, крещеше, ала усилията й бяха напразни. Докато се усети, безумецът я повлече нанякъде.

Изведнъж с ужас тя осъзна, че не се е насочил към стълбите, а към остъклената врата, водеща към най-близката тераса.

Терасата, надвиснала над бурния океан.

* * *

Бо дълбоко си пое въздух и се гмурна в черно-зелената вода.

Въжето, омотано около кръста му, беше завързано за здрав стълб; Майк зорко го наблюдаваше, готов да му се притече на помощ. Младият полицай предложи да доплува до скалата и да вземе Спенсър, ала Бо отказа. Изтъкна, че детето е много изплашено, дори може би е изпаднало в шок. След преживяването с „пирата“ Бог знае как би реагирало, ако види към него да плува непознат.

Спенсър още не беше видял Бо, не беше чул виковете му.

Седеше свит на скалата и се взираше в притъмнелия хоризонт. Дрехите му бяха подгизнали, сигурно беше премръзнал. Изглеждаше изоставен от всички също както изглеждаше Джордан, когато Бо я видя на стълбището във вилата.

Докато го гледаше, Бо се зарече, че няма да позволи нещо лошо да се случи и на двамата.

Докато напредваше към скалата, благодари на провидението, че е отличен плувец. Заливаха го вълна след вълна, но той водеше битка на живот и смърт с побеснелия океан.

Тъкмо когато силите започнаха да го напускат, видя, че се приближава към скалата. В този момент вятърът утихна. Бо си даде сметка, че ако извика сега, момчето ще го чуе.

Понечи да изкрещи, ала вълна, висока колкото пететажна къща, се стовари върху скалата. Повлече и него, преобърна го, той удари главата си в твърдия гранит. Неописуемата болка сякаш го заслепи. Като по чудо Бо успя да изплува на повърхността и жадно си пое въздух.

— Спенсър! — изкрещя, гласът му беше прегракнал от напрежението и от солената вода, която беше погълнал. — Дръж се, Спенсър. Идвам да те взема.

Но отговор не последва.

Той погледна към скалата и видя, че момченцето го няма.

* * *

В мига, в който „пиратът“ блъсна Джордан на терасата, дрехите й се намокриха от проливния дъжд. Босите й стъпала се хлъзгаха по лакираната дървена повърхност. Тя загуби равновесие и политна, ала безумецът я хвана и я изправи на крака.

— Свършено е с теб! — изсъска, лицето му беше изкривено от гняв. — Това е краят, разбираш ли? А когато свърша с теб, ще очистя и хлапето.

— Стига да го откриеш! — извика тя, задъхвайки се от ярост.

— Бъди спокойна, ще го намеря.

„Бо няма да ти позволи да му причиниш зло!“ — помисли си Джордан и стисна зъби да не изкрещи, когато той я притисна до перилото и я хвана за раменете.

В този миг Джордан разбра намеренията му.

Нямаше кой да му попречи.

Когато „пиратът“ се опита да я хвърли в черната вода, тя се чу да вика:

— Бо! Помогни ми, Бо!

В едно беше сигурна — че ако през следващата секунда той не й се притече на помощ, безумецът ще я запрати в бездната.

* * *

В продължение на няколко секунди, изпълнени с черно отчаяние, Бо беше сам сред бушуващия океан.

Отново извика името на Спенсър, без да обръща внимание на болката в гърлото и в белите си дробове.

Сетне се случи чудо — само на няколко метра от него видя как нещо изскочи на повърхността.

— Ето го! — извика Майк, който не откъсваше поглед от него, и непрекъснато го окуражаваше.

Надеждата даде нови сили на Бо, той заплува към детето.

Спенсър безпомощно размахваше ръце — очевидно не можеше да плува.

— Дръж главата си над водата! — изкрещя Бо, ала нова вълна погълна малкия. — Не! Спенсър! — Той се гмурна и протегна ръце, но те останаха празни.

Историята се повтаряше.

Той изплува на повърхността, пое си въздух и отново се гмурна — този път на по-голяма дълбочина. Докато плуваше в непрогледния мрак, той се молеше също така горещо като през някогашната бурна нощ.

Тогава молитвите му не бяха чути.

Този път беше различно.

Въздухът му отново свърши, а когато се издигна към повърхността, ръката му напипа нещо, което мърдаше.

Нещо живо.

* * *

— Бо! — извика Джордан. — Бо, помогни ми!

Само че Бо го нямаше.

Не можеше да я спаси.

Паниката сякаш й вдъхна нови сили. Тя се помъчи да се освободи от хватката на „пирата“ — знаеше, че този път трябва да разчита само на себе си. Битката беше неравностойна, убиецът беше много по-силен от нея. Нямаше начин да го надвие.

Взря се в зловещото му лице, надвесено над нейното, и внезапно си представи как това чудовище е убило Фийби. Фийби, която имаше всичко, за което може да мечтае една жена, бе умъртвена най-хладнокръвно заедно със съпруга си, а единственият им син беше останал кръгло сираче.

Страхуваше се да мисли какво ще се случи, ако „пиратът“ се добере до Спенсър. Безсъмнено щеше да сложи край на живота му, отмъщавайки от името на някакъв вманиачен престъпник.

Имаше само един начин да му попречи.

С нечовешко усилие тя успя да се изправи и с две ръце блъсна убиеца.

Той залитна… отслаби хватката си… загуби равновесие и се стовари върху нея.

Нещо изпращя.

В първия миг Джордан си помисли, че е чула изстрел.

После усети как перилото започва да поддава под тежестта им.

Времето сякаш забави хода си, всяка секунда изглеждаше дълга колкото минута.

Джордан се вкопчи в нападателя и го използва като лост, за да се повдигне.

Най-сетне стъпи на терасата.

Усети как убиецът се мъчи да я хване.

Чу звука от счупване на дърво.

В мига, в който се освободи, всичко свърши.

Дървеното перило се прекърши, човекът с черната превръзка полетя надолу.

Пред очите й причерня, тя изгуби съзнание.

* * *

Когато Бо стисна в прегръдките си детето, силите изведнъж го напуснаха. Майк, който следеше всяко негово движение, взе нещата в свои ръце и с помощта на въжето ги изтегли далеч от разпенената черна вода.

Спенсър закашля и се помъчи да си поеме въздух, а Бо си помисли, че никога не е чувал толкова прекрасни звуци.

— Спаси го, братле! — възкликна Майк и го прегърна през раменете. — Да пукна, ако разбрах как го направи.

— И аз не знам — промърмори Бо и погали мократа коса на момченцето.

Вдигна очи към небето, безмълвно нашепвайки думи на благодарност, а сълзите му се смесиха със солената вода, която се стичаше по лицето му.

* * *

— Джордан!

Тя отвори очи.

Викаше ли я някой?

Лежеше на терасата.

Дъждът валеше като из ведро…

Изведнъж си спомни всичко.

„Пиратът“ искаше да я убие…

Бо се опитваше да намери Спенсър…

Бурята…

Бурята ли?

Тя извърна глава и потръпна от болка — навярно беше ударила главата си при падането. Внезапно осъзна, че нещо се е променило.

Воят на ураганния вятър беше стихнал.

„Колко ли време съм била в безсъзнание?“ — запита се.

Понечи да седне, но някой докосна лицето й:

— Джордан, полежи още малко.

Бо! Бо беше приклекнал до нея и нежно галеше страната й.

Тя отново се помъчи да извърне глава, за да го види, ала нетърпимата болка за втори път проряза черепа й.

— Шшт, не говори — промълви Бо. — Страшното мина.

— Спенсър… — задавено изрече тя. — Къде е…

— Не бой се, той е добре.

Джордан изпита неописуемо облекчение. Спенсър е жив! Бо е изпълнил обещанието си и го е спасил!

Искаше й се да го обсипе с думи на благодарност, ала я сковаваше странно вцепенение. Едва успя да прошепне:

— Къде…

Бо разбра какво я интересува и отвърна:

— Вътре е. Майк бинтова раната на рамото му — не се безпокой, не е дълбока. Много скоро обаче трябва да се махнем оттук, преди тайфунът отново да връхлети.

Да напуснат вилата ли? Тя не искаше да си тръгне. Единственото й желание беше да остане завинаги под ръмящия дъждец и да усеща как пръстите на Бо милват страната й.

— Ще те пренеса — промърмори той и я грабна в прегръдките си. Едва сега тя зърна лицето му… красивото му лице. Бо се взираше в нея, а изражението му беше странно — никога преди не го беше виждала.

Погледът й попадна върху счупеното дървено перило и тя се запита дали Бо знае какво се е случило. Опита се да му обясни, ала той я прекъсна:

— Не говори, пази силите си. Знаем всичко. Вълните изхвърлиха трупа на брега.

— Рет жив ли е?

— Да, за щастие. Всичко ще бъде наред, Джордан, ти също.

— Благодарение на теб.

— Не, трябва да благодариш само на себе си. Тръпки ме побиват, като си помисля какво си преживяла, когато си се озовала лице срещу лице с убиеца. Опитал се е да те хвърли в океана, нали?

Джордан кимна, болката отново проряза главата й. Господи, колко й се спеше! Ала тя се насили да държи очите си отворени. Не искаше да заспи, докато Бо я гледа така, докато това изражение е изписано на лицето му.

Притискайки я до себе си само с едната си ръка, сякаш тя тежеше колкото Спенсър, Бо отвори остъклената врата, водеща към дневната.

— Трябва да тръгваме, преди ураганът отново да забушува.

— Може би силата му е преминала — промълви Джордан.

— Грешиш — мрачно заяви той. — Това е само окото на бурята. Страшното тепърва предстои.

Тринайсета глава

— Госпожице Къри?

Джордан, която се взираше в пластмасовата чаша с кафе, вдигна поглед. На прага стоеше плешив човек на средна възраст, издокаран със зле ушит костюм.

— Аз съм детектив Роджърс от полицията във Филаделфия. Разследвам убийството на съпрузите Аверил.

Джордан си помисли, че детектив Роджърс все едно е герой от телевизионен сериал — толкова типични бяха облеклото му и сериозното му изражение.

Тя остави чашата на масичката, надигна се да се здрависа с него и веднага седна на евтиния сгъваем стол, който изскърца под тежестта й. Обзавеждането в полицейския участък на градчето Дапъл Коув беше, меко казано, мизерно. Същото се отнасяше и за местния хотел, където случайно имаше няколко стаи, освободени от хора, завърнали се по домовете си след стихването на урагана.

Разбира се, при тези обстоятелства бе абсурдно да се проявяват капризи. Полицаите от бреговата охрана ги бяха закарали в Дапъл Коув, защото там се намираше най-близката болница.

Изминали бяха два дни от стихването на урагана, а единственото желание на Джордан беше да се прибере у дома, да си легне и да спи цяла седмица.

Само че се налагаше да остане тук още няколко часа. Самолетът й излиташе късно следобед, а преди това й се налагаше да се срещне с човека, който беше пристигнал чак от Филаделфия, за да разговаря с нея.

— Зная какво сте преживели през последните дни — каза детективът и съчувствено я изгледа.

— Едва ли можете да си го представите — промълви тя.

— Моите съболезнования за смъртта на приятелката ви.

Джордан само кимна — при споменаването на Фийби сякаш стоманен обръч стегна гърдите й.

— Съжалявам, но се налага да ви задам няколко въпроса — продължи той.

— Разбирам. Ще ви кажа всичко, което зная.

Разговаряха повече от час. Джордан се постара да си спомни всяка подробност за случилото се от момента, в който предишната седмица Фийби най-ненадейно позвъни на вратата й.

Като приключи разпита, детектив Роджърс се облегна на стола си и каза:

— За ваше сведение, госпожице Къри, задържахме Гисони и ви обещавам, че ще докажем вината му. Един от неговите хора е готов да свидетелства, че той е платил на онзи престъпник да убие вашите приятели, а след това вас и детето.

Джордан го слушаше с половин ухо. Главата й продължаваше да пулсира от болка, от удара при падането на слепоочието й имаше голяма синина. „Дори да исках, няма как да я прикрия с пудра“ — помисли си.

Полицаите от бреговата охрана бяха настояли веднага да напуснат вилата и не им бяха позволили да вземат багажа си. На тръгване тя беше грабнала само ръчната си чанта, в която бяха портмонето й, ключовете й, документите за самоличност и кредитните й карти. От местния универсален магазин си купи само бельо и най-необходимите тоалетни принадлежности.

Зарече се, че щом се прибере вкъщи, първата й работа ще бъде да прикрие грозната синина. И то не защото беше суетна, а защото не искаше всеки път, като застане пред огледалото, да си спомня ужасната сцена на терасата.

Казваше си, че трябва да се радва, задето „пиратът“ е мъртъв. Алтернативата беше да загинат и тя, и Спенсър. Този човек, който без капчица милост убиваше за пари, заслужаваше жестоката смърт.

Ала не можеше да се отърси от спомена как пред очите й загина човек. И от мисълта, че го е убила. Със собствените си ръце го беше блъснала в бездната. Разбира се, това адвокатите наричаха „самоотбрана“. И все пак тя подозираше, че скоро няма да се отърси от натрапчивата мисъл, че е предизвикала нечия смърт.

И че никога повече няма де се чувства в безопасност, въпреки че наемният убиец бе мъртъв.

— Защо някой ще пожелае да свидетелства против Гисони? — въздъхна и отпи от кафето, което вече беше изстинало. — Особено човек от неговата организация.

— Повярвайте, госпожице Къри, не го прави от желание да получи награда за примерен гражданин. Този тип знае, че ще бъде осъден по други обвинения, включително рекет, ако не свидетелства.

— Но какво ще попречи на Гисони да възложи на някого да го убие? — възрази Джордан. Струваше й се, че детективът прекалено опростява нещата.

— Няма да може, защото този човек ще бъде включен в програмата за защита на свидетелите — отвърна Роджърс. — Важното е, че вие ни помогнахте с отстраняването на Калачи.

Тя стисна клепачи. Вече знаеше, че името на едноокия наемен убиец е Калачи. Но съжаляваше, че го е научила. Предпочиташе да остане анонимен, сякаш така чувството й за вина намаляваше.

— Сега ще приберем на топло и Гисони. И то за много дълго време. Повече няма да бъде заплаха нито за вас, нито за момченцето. Симпатично хлапе — добави и се усмихна. — По-рано днес разговарях с него.

— Как е той? — възкликна Джордан и се втренчи в детектива.

Не беше виждала Спенсър от предишната вечер. Кърт, братът на Фийби, пристигна късно и занесе заспалото дете в стаята си, която беше на същия етаж на хотела.

— Ами… ще се оправи — промърмори Роджърс. — Очите му бяха зачервени, сигурно е плакал цяла сутрин, след като вуйчото му е съобщил за смъртта на родителите му, но на децата бързо им минава. Сигурно защото не знаят какво означава някой да умре. Изпратихме в хотела социална работничка, която ще помогне на малкия да преодолее травмата.

„Социална работничка! Непозната жена!“ — помисли си Джордан и сърцето й се сви, като си представи колко тъгува Спенсър.

Прииска й се да отиде при него, да го прегърне, да намери думи, с които да го утеши. Напомни си, че той е с Кърт, който е единственият му родственик, и ще се грижи за него.

— Предполагам, че ви е разказал за деня, в който Калачи е заплашил майка му. Научихте ли подробности, които да ви помогнат?

— Всичко, което Спенсър ни каза, ще ни бъде от полза. Както вече споменах, детето е много умно. Жалко за родителите му.

Джордан усети, че в очите й напират парещи сълзи, и само кимна.

— Ако не бяхте вие и Бо Съмървил, Спенсър щеше да е мъртъв — заяви детективът.

Тя вдигна глава и се втренчи в него.

— Разговаряхте ли със Съмървил? — попита с престорено безразличие. Не беше виждала Бо, откакто спасителите от бреговата охрана ги закараха в болницата. Когато изписаха нея и Спенсър, той вече беше заминал.

— Още не съм го разпитал, но днес очаквам да се срещна с него. Разбрах, че му се е наложило спешно да замине за Ричмънд, където са го чакали адвокатите му. От авиокомпанията са завели дело срещу него за нанесени щети. Също и фермерът, в чиято нива е извършил принудително кацане.

— Фермерът ли? — смаяно повтори Джордан. Шефовете на авиокомпанията имаха основание, тъй като на практика Бо ги беше измамил с плана на полета, но фермерът нямаше никакъв повод.

— Точно така — кисело се усмихна детективът. — Очевидно той е причинил душевни страдания на фермера и съпругата му, като е влязъл в къщата им по време на бурята.

— Но това е нелепо!

— Напротив, логично е. В края на краищата той е от фамилията Съмървил.

Джордан свъси вежди:

— Какво искате да кажете?

Детективът въпросително вдигна вежда:

— Отдавна ли познавате Бо Съмървил, госпожице Къри?

„Достатъчно време, че да се влюбя до полуда в него“ — помисли си тя.

— Не, запознахме се наскоро — отвърна и страните й пламнаха, като си спомни колко добре беше „опознала“ Бо през нощта, изпълнена със страст и нежност.

— Значи не знаете кой е той.

— За какво намеквате?

Детективът скръсти ръце и любопитно я изгледа, сетне обясни:

— Бо Съмървил е един от най-богатите хора в южните щати, госпожице Къри. Вероятно сте сред малцината, които не знаят за огромното състояние на фамилията Съмървил.

— Нямах представа — промълви тя и поклати глава.

Разбира се, знаеше, че Бо е богат. Но и през ум не й минаваше, че е милиардер — тоест лесна плячка за хора като алчния фермер.

Едва сега й стана ясно, че Андрея Макдъф няколко пъти й го е намекнала, само че тя не беше обърнала внимание. Защото нямаше намерение да се запознае нито с Бо, нито с когото и да било. Едва когато го срещна разбра колко празен е бил животът й.

А сега го беше загубила.

Също и Спенсър.

Но животът продължаваше.

Помъчи се да си внуши, че нищо не се е случило, че трябва да продължи по своя път. Ще се върне у дома, отново ще се залови с работата, която й допада…

Само че изведнъж почувства, че ще се разридае.

— Добре ли сте, госпожице Къри? — попита Роджърс и взе да се върти на стола. Очевидно не беше свикнал да утешава плачещи жени.

— Не, но скоро ще бъда — твърдо заяви тя.

* * *

Бо, който седеше зад волана на джипа си, видя как Джордан излезе от полицейския участък. Тя спря, изхвърли в кошчето за смет някаква пластмасова чаша, сетне с наведена глава тръгна по сенчестата главна улица на Дапъл Коув.

В този ранен час наоколо беше безлюдно. Накъдето и да погледнеше човек, се виждаха поражения, нанесени от придошлата вода, улиците още бяха осеяни със счупени клони.

Докато наблюдаваше как Джордан се отдалечава, Бо се запита дали да й попречи да замине. Знаеше, че полетът й е късно следобед. Разбира се, можеше да й се обади, когато се върне във Вашингтон…

Но защо? Да й каже, че му е било приятно да се запознаят, и да й пожелае всичко хубаво ли?

Струваше му се абсурдно.

Ала за какво разговарят хора, които са преживели ужаса, който сполетя тях двамата? Пък и той не възнамеряваше да поднови връзката си с нея след завръщането им в града. Казваше си, че всеки ще поеме по своя път. Когато през миналата седмица се запознаха, той не търсеше…

Какво?

Любов ли?

Не, разбира се.

Освен това не беше влюбен в тази жена. При други обстоятелства помежду им нямаше да се случи нищо.

А сега извънредните обстоятелства вече не съществуваха.

Не бива да забравя защо е тук — за да разговаря с детектива от Филаделфия, по чиято молба се беше върнал в Дапъл Коув.

Въпреки че се опитваше да се вслуша в гласа на разума, той не откъсваше поглед от Джордан.

В нея имаше нещо, което…

Не можеше да й позволи да напусне живота му.

Ако не друго, поне трябва да се сбогуват. И да я разпита за Спенсър. През последните двайсет часа се улови, че непрекъснато мисли за него.

Слезе от джипа и забърза след нея. Като я наближи, извика:

— Джордан!

Тя вдигна поглед… и не можа да скрие изненадата си. Очевидно се зарадва да го види, което го накара да затича към нея. Изведнъж се почувства като пиян от щастие.

Прегърна я, което беше съвсем нормално между приятели. Ала когато я притисна до гърдите си и усети познатото божествено ухание, намерението му да се държи на разстояние мигом се изпари.

— Орлови нокти — прошепна, а сърцето му лудо затуптя.

— Моля? — Джордан се отдръпна и озадачено го изгледа.

— Ухаеш на орлови нокти. Забелязах го и преди. Сигурно използваш шампоан с този аромат.

— Внушаваш си. Днес използвах шампоана, предоставен от хотела, не обичайната марка.

— Така ли? — промърмори той и си каза, че навярно долавя уханието на тялото й. Едва устоя на желанието да допре устни до шията й и да вдъхне нежния аромат; вместо това с нежелание я освободи от прегръдката си.

— Мислех, че си в Ричмънд — промълви Джордан.

— Наистина бях там. Заминах вчера сутринта, за да уредя някои подробности с компанията за чартърни полети.

Внезапно си даде сметка, че му е достатъчно само да бъде с нея. По-късно ще мисли за всичко останало — за разговора с детектива, за делата за обезщетение, заведени от авиокомпанията и от фермера…

— И успя ли да ги уредиш?

— Донякъде, но скоро всичко ще бъде наред.

— Радвам се. — Джордан сякаш искаше да добави нещо, но се отказа.

Осъзнавайки, че има опасност тя да се сбогува с него и завинаги да напусне живота му, Бо изведнъж изпита необходимост да остане по-дълго с нея. Огледа се за нещо, което да му даде повод да продължи разговора.

— Искаш ли да хапнем нещо? — попита, като забеляза някаква закусвалня, намираща се наблизо.

Джордан се поколеба, сетне кимна:

— С удоволствие. Изведнъж разбрах, че съм гладна.

— Аз също.

Тръгнаха към закусвалнята. Джордан попита:

— Как разбра къде съм?

— Ами… просто извадих късмет — отвърна той и си каза, че това е самата истина. Не се беше върнал тук заради тази жена. Ала като я видя, остана приятно изненадан. Замина за Ричмънд, без да се сбогува с нея, но през цялото време тя присъстваше в мислите му. Разбира се, само защото се тревожеше за нея. Или поне това се опитваше да си внуши. — Всъщност ми телефонира някой си детектив Роджърс. Каза, че днес ще разговаря с теб, и че настоява да ме разпита. Когато паркирах пред полицейския участък, ти тъкмо излизаше от там.

— И аз така си помислих. — Бяха стигнали до закусвалнята, но Джордан се поколеба на вратата. — Не е ли редно да се върнеш и да разговаряш с детектива?

Бо поклати глава:

— Той може да почака. Предпочитам първо да разговарям с теб. Зная, че самолетът ти излита след няколко часа.

— А ти кога се връщаш във Вашингтон?

— Утре — отговори Бо. Тази вечер имаше среща с адвоката на фермера. Знаеше, че ще бъде подложен на същото изпитание като при срещата с представителя на авиокомпанията, но нямаше как да го избегне. След като го бяха свързали със „Съмървил Индъстрис“, и фермерът, и шефовете на компанията възнамеряваха здраво да го оскубят.

Антъни Пар, неговият адвокат, пристигна със самолет от Батон Руж, за да го представлява по време на преговорите. Разбира се, той настояваше да оспори съдебните искове — особено смехотворните аргументи на фермера — но Бо възнамеряваше да плати исканите суми.

Предпочиташе възможно най-бързо да загърби този епизод от живота си.

„Дори ако «този епизод» е свързан с Джордан ли?“ — запита се.

Въпреки че в мислите си беше далеч оттук, вроденото му възпитание действаше на „автопилот“ — той учтиво отвори вратата и пропусна дамата пред себе си.

Знаеше, че няма избор, освен да се върне в реалния свят, в който нямаше място за романтика и любов.

Предполагаше, че закусвалнята е типично провинциално заведение за бързо хранене и се оказа прав. От едната страна на помещението, в което се стелеше цигарен дим, имаше сепарета, от другата — дълъг плот. Вратата проскърцваше при всяко отваряне и затваряне, във въздуха бръмчаха рояци мухи, радиото беше настроено на станция за кънтри музика.

Изведнъж Бо сякаш се пренесе в миналото. Усмихна се, като си спомни как баба му го водеше в закусвалнята в родния му град въпреки възраженията на родителите му. Майка му твърдеше, че заведението е пълно с микроби, баща му пък всеки път заявяваше, че от членовете на семейство Съмървил се очаква да посещават само изискани ресторанти. Само че според малкия Бо най-вкусната храна на света бяха пилешките пържоли на скара и пържените картофки, които сервираха в закусвалнята.

С Джордан се настаниха в едно сепаре; в съседното седяха двама млади съпрузи с момченцето си, което едва ли имаше три годинки. Бо видя как хлапето изцапа с картофено пюре масата, как майката се зае да я почисти с хартиена кърпичка, а бащата се озърна за сервитьорката, за да поиска сметката.

Сцената възкреси в паметта му мигове от миналото.

Въпреки че беше дребничка и слаба, Джинет се радваше на вълчи апетит и обичаше да се храни в подобни закусвални. И малкият Тайлър ги предпочиташе.

Странно, но докато наблюдаваше младото семейство в съседното сепаре, за пръв път той не изпита мъката, разкъсваща сърцето му. Днес споменът не го смрази, а сякаш го обгърна с носталгична топлота с едва доловим привкус на познатото страдание.

Сервитьорката дойде да вземе поръчката им. Имаше сламеноруса коса, а бръчките около очите й и от двете страни на носа издаваха дълги години, прекарани под палещото слънце на Юга, и пристрастност към тютюнопушенето. Остави на масата задължителната кана с вода и листа с менюто и попита:

— Да ви оставя ли да си помислите какво ще поръчате?

Бо погледна Джордан.

— Ами… да — отвърна тя.

Без да отвори менюто, Бо знаеше какво ще си поръча, но искаше да останат насаме, за да я попита за Спенсър. В мига, в който чу името на детето, лицето на Джордан помръкна.

— Той е с вуйчо си — отвърна.

— С брата на Фийби ли? Та той почти не го познава! — възкликна Бо. Неизвестно защо новината го обезпокои.

— За Спенсър и ние с теб сме почти непознати — кисело се усмихна тя. — Телефонирах на Кърт от болницата. Той пристигна с първия самолет, който се приземи тук след преминаването на урагана. Слава богу, че не ми се разсърди, задето преди не му казах, че Спенсър е с мен. Толкова голяма беше радостта му, че племенникът му е жив…

— Чакай, чакай — прекъсна я Бо и се втренчи в нея. — Да разбирам ли, че си му телефонирала от Джорджтаун?

Тя ахна и притисна длан към устните си.

— Забравих… че не съм ти казала. Още докато разговарях с него, разбрах, че съм допуснала грешка.

— Защо? Щом не си му съобщила за Спенсър, какво му каза?

— Че съжалявам за смъртта на Фийби — виновно промърмори тя. — Като чух гласа му, си спомних, че Фийби ме предупреди да не казвам абсолютно на никого къде е синът й. Навярно се е досещала, че Гисони ще държи брат й под постоянно наблюдение, дори ще подслушва телефона му.

— А ти как разбра, че разговорът се подслушва?

— Няколко пъти чух някакво изщракване и заподозрях нещо нередно. Господи, колко съм била глупава! Ако не бях телефонирала, никога нямаше да се досетят, че Спенсър е с мен.

Изражението й подсказваше колко я измъчва мисълта, че лекомислието й е могло да доведе до смъртта на детето.

Само че това не се беше случило.

Спенсър беше жив. И тримата бяха живи.

Грешката й не беше с фатални последствия.

Може би дори не телефонното обаждане бе помогнало на наемния убиец да ги проследи.

— Джордан, престани да се самообвиняваш — нежно каза той; копнееше да я вземе в прегръдките си и да й помогне да превъзмогне скръбта и болката. — Хрумвало ли ти е, че може би телефонният разговор не е причината да ни открият на острова?

— Тогава по какъв начин са попаднали на следите ни?

Той сви рамене:

— Вероятно никога няма да разберем. Може би през онази нощ някой е проследил Фийби чак до дома ти. Възможно е да се претърсили къщата на семейство Аверил и да са намерили името и телефонния ти номер в бележника на приятелката ти. Или пък са разбрали, че си кръстница на Спенсър. Всъщност сега това няма значение, нали?

— Не зная — прошепна Джордан. — Непрекъснато си повтарям, че трябваше да бъда по-предпазлива. Калачи е видял джипа ти, паркиран пред моята къща. Чрез регистрационния номер е научил името на собственика — тоест твоето — после се е обадил на съдружника ти.

— Зная.

Докато разговаряха предишния ден, Ед спомена за обаждането на „потенциалния“ клиент: „При последния ни разговор исках да те предупредя, че някой те търси, но ти затвори прекалено бързо“.

Бо не отричаше, че най-безцеремонно е прекъснал разговора. Страхуваше се да не би Ед да е заподозрял, че той не е сам във вилата, и да започне да го разпитва.

Опитвайки се да запази в тайна местонахождението на Джордан и Спенсър, той неволно беше помогнал на наемния убиец да устрои капан на жертвите си. Ако беше позволил на Ед да му разкаже подробно за въпросите, задавани от „клиента“, много по-рано щеше да разбере, че Джордан и Спенсър са в смъртна опасност.

— Виж какво, Джордан, и двамата допуснахме грешки — промърмори. — Само че неволни. Важното е, че тогава сторихме каквото смятахме за правилно. Не сме искали Спенсър да пострада. Не бихме могли да постъпим другояче.

Тя се втренчи в масата:

— Измъчва ме мисълта, че аз трябваше да…

— Не! — прекъсна я Бо и хвана ръката й. — Не бива да го мислиш. Не се наказвай, заради нещо, за което нямаш вина.

Нещо подобно му беше казала тя през онази нощ на терасата.

Едва сега Бо разбра, че изричайки тези думи, Джордан го беше извела на пътя към изцелението; заличила бе дългите години, през които той се измъчваше заради нещо, случило се не по негова вина.

— Едва ли подозираш колко ми помогна онази нощ, Джордан — промълви. — Дотогава не бях разговарял с никого за… нещастния случай.

Нещастен случай.

Точно така. Никой нямаше вина за смъртта на любимите му хора.

— Не бива вечно да носиш на плещите си бремето на вината — прошепна Джордан.

— Ти също.

Замълчаха, дълго никой не проговори. Накрая Бо се престраши да попита:

— Кърт съобщи ли на Спенсър за смъртта на родителите му?

Лицето й помръкна, тя кимна:

— Да. Детектив Роджърс ми каза, че са изпратили при тях социална работничка… — Гласът й пресекна. Тя взе хартиена салфетка и избърса сълзите си. — Извинявай.

Той окуражаващо стисна ръката й:

— Няма нищо. Знам какво чувстваш.

— Искам да бъда при него. Непрекъснато мисля дали още се страхува. И дали изобщо е питал за мен…

— Разбира се, че е питал — прекъсна я Бо, въпреки че не беше сигурен. Знаеше, че откакто Фийби остави сина си при нея, момченцето винаги се държеше на разстояние.

— Съмнявам се. Ако не беше ти… Ти беше „спойката“ помежду ни. Само последния ден няколко пъти ми се стори, че е готов да ме допусне до себе си. После настъпи хаосът, а сега никога няма да разбера какво е усещането да зная, че той не ме мрази.

— Не те мрази — поправи я Бо. — Беше изплашен и объркан и си го изкара на теб.

— Но не и на теб. Ти съумя да стигнеш до сърцето му. Знаеше точно какво да кажеш и да направиш. Разбира се, това е съвсем естествено. Нали си бил… — Тя не довърши изречението, а впери поглед в масата.

— Какво? — настоя Бо, макар да не беше сигурен, че иска да чуе отговора й.

— Бил си баща — прошепна Джордан и го погледна.

Бо очакваше, че познатият повей на скръбта ще го запрати в онази самотна пустиня. Само че този път това не се случи.

— Извинявай — добави тя.

— За какво?

— Задето ти напомних.

— Мисълта за Тайлър никога не ме напуска — промълви той. — Не е необходимо някой да ми напомня. Ще ти открия една тайна — изпитвам потребност да мисля за сина си.

„А може би дори да говоря за него“ — помисли си и осъзна, че това е самата истина. Толкова щастливи спомени бяха прокудени в най-затънтеното кътче на съзнанието му; години наред в паметта му възкръсваха само онези кошмарни мигове в мастиленочерната вода на залива.

Може би е настъпил моментът завинаги да прогони кошмарите и най-сетне да извади на бял свят прекрасните възпоминания.

— Толкова неща правехме заедно — промълви, а мислите му запрепускаха в миналото.

— Например какво? — нежно попита Джордан.

— Веднъж от парче дърво му издялах лодчица. Не бях го правил от дете, когато дядо ме научи на това изкуство, но успях да направя лодка на Тайлър. Той я пускаше, докато беше във ваната. За разлика от повечето деца много обичаше да се къпе…

Джордан окуражително стисна ръката му.

— От стара кърпичка на майка ми Джинет направи платно — продължи Бо, — само че Тайлър не го хареса, защото беше поръбено с дантела. Заяви, че така лодката изглеждала „момичешка“. Разбира се, аз го подкрепих.

Засмя се, като си спомни как Джинет се престори на обидена, как Тайлър заподскача от радост, когато той разряза нови джинси, за да направи платно.

— Приятели, готови ли сте с поръчката? — попита сервитьорката, която ненадейно изникна до масата.

— Един момент — каза Джордан и взе менюто.

— А ти, душко? — обърна се блондинката към Бо.

— Искам пържено пиле, варени картофи със сметана, царевица, бисквити, лимонада и парче черешов пай.

Джордан изненадано се втренчи в него:

— Но ти дори не погледна менюто!

— Че защо да го гледам? — каза той с пресилен акцент и изведнъж се почувства необяснимо щастлив. — Намираме се в типично южняшко заведение, а аз съм типично момче от Юга.

— Знаеш ли, всичко, което си поръча, изглежда много вкусно. И на мен донесете същото — обърна се Джордан към сервитьорката.

Когато останаха сами, двамата се спогледаха и се усмихнаха.

За миг Бо се запита колко ли хубаво ще бъде, ако всеки път сядат заедно на масата. До края на живота им…

Ала почти веднага мислено се упрекна: „Слез на земята! Въобразяваш си, че я желаеш, защото…“.

Защо?

Съществуваха милион причини.

Защото е много красива.

Защото приготвя задушени зеленчуци по рецептата на баба му.

Защото изпитва към нея нещо, което не е чувствал към друга жена след смъртта на съпругата си.

Защото, когато беше с нея и със Спенсър, сякаш отново беше с Джинет и Тайлър.

Ето я причината, поради която не може да си позволи да я желае. Онова, което бе изпитал през онази бурна нощ, не бяха чувства към нея.

Всичко се свеждаше до него.

Ставаше въпрос за неговото болезнено чувство за вина и отговорност.

За абсурдната му мечта да замени онова, което беше загубил.

— Какво има? — попита Джордан, която не откъсваше поглед от него.

— Не те разбирам.

— Изглеждаше толкова щастлив, изведнъж сякаш черен облак помрачи лицето ти.

— Ами… хрумна ми нещо.

— Какво? — Тя изпитателно го изгледа.

„Защо не мога да бъда с теб. Защо този епизод трябва да приключи.“

— Не е важно — промърмори той и извърна очи.

Четиринайсета глава

След по-малко от час Джордан влезе във фоайето на хотела. В устата си още усещаше горчив вкус от закуската.

Но причината не беше в храната. Всичко, което Бо поръча, беше много вкусно.

Само че всяка хапка засядаше в гърлото й, като погледнеше човека срещу нея, който внезапно се беше променил, превърнал се беше в непознат.

Нахраниха се набързо, после се разделиха — Бо тръгна към полицейския участък да се срещне с детектив Роджърс, Джордан се отправи обратно към хотела.

На излизане от закусвалнята той само подхвърли:

— Може би ще се видим, преди да заминеш. Кой е номерът на стаята ти?

Тя му го каза и добави, че ще напусне хотела веднага, щом стегне багажа си.

— Мислех, че самолетът ти излита късно следобед.

— Така е. Но предпочитам да прекарам няколко часа на аерогарата вместо в хотела.

Странно, но стаята с евтино обзавеждане ужасно я потискаше, пък и през прозореца се виждаше басейнът, който беше задръстен с отломки и счупени клони, а водата беше започнала да плесенясва.

Бо не я целуна, дори не я прегърна, само й махна, обърна се и тръгна към участъка.

„Защо ли съм изненадана? — опечалено се запита Джордан. — В края на краищата какво очаквах? Сърдечна прегръдка ли? Или обещание отново да се срещнем?“

С Бо почти не се познаваха… по-точно — бяха просто познати. Заради споделената тревога за Спенсър и, разбира се, миговете на страст, които изживяха, помежду им беше възникнала измамна близост.

Тогава защо тя не може да приеме действителността? Защо чувства, че помежду им трябва да има нещо повече? Защо не може да приеме, че след приключването на този епизод и връзката им е приключила?

„Бо Съмървил олицетворява всичко, което не харесвам у един мъж“ — напомни си.

Изобщо не отговаряше на образа на човека, който би могъл да бъде неин съпруг. Беше много красив и много богат плейбой, освен това бе и талантлив архитект с преуспяваща фирма — накратко, човек, който не иска съпругата му да приготовлява конфитюри, сама да шие завесите за дома си и да работи в градината. Разбира се, самата тя не разполагаше с достатъчно време за това, но би го вършила с най-голямо удоволствие.

От друга страна, Бо беше свикнал със съвсем различен начин на живот…

„Но ти също“ — напомни си Джордан. Напоследък изцяло беше погълната от работата си. Не й оставаше време да домакинства и да засажда цветя в градината — занимания, които много обичаше — камо ли за съпруг. Или за деца.

Съпруг ли?

Деца?

Бо вече е бил женен, имал е син.

„Каква глупава наивница съм! — помисли си горчивина. — Как се осмелих да предположа, че той ще пожелае да запълни празнотата в живота си, и то именно с мен? Откъде ми хрумна, че съм най-подходящата партньорка за него?“

Тя въздъхна и прекоси фоайето, в дъното на което бяха асансьорите. Погледът й попадна на евтините тапицирани столове, подредени около изцапаната стъклена масичка, върху която бяха натрупани стари броеве на различни списания. Придошлата вода беше наводнила фоайето и сега от мокета се излъчваше миризма на плесен.

Джордан изгаряше от нетърпение час по-скоро да се махне оттук. Казваше си, че трябва да се радва, задето ще се върне към предишния си живот. Че само след няколко дни… или най-много след няколко седмици дори няма да страда за Бо. Нито за Спенсър.

Само че сърцето й отказваше да се вслуша в гласа на разума.

Сърцето й знаеше истината.

— Джордан! — извика мъжки глас.

Тя стреснато вдигна глава. Първата й мисъл бе, че Бо я е последвал, защото е разбрал, че…

Какво?

Нямаше значение.

Защото от асансьора не слезе Бо, а Кърт. Носеше дипломатическо куфарче, със свободната си ръка стискаше малката длан на Спенсър.

Джордан забеляза, че момченцето изглежда още по-дребничко в сравнение с високия, широкоплещест мъж до него.

— Хей, здравейте! — възкликна тя и пресилено се усмихна.

Спенсър не отвърна на усмивката й, в погледа му се четеше безкрайна тъга.

Тя се наведе да го прегърне, ала детето сякаш се скова и промълви:

— Мама и татко вече ги няма.

Джордан едва сдържа сълзите си.

— Зная, слънчице. Много съжалявам.

Тя се изправи и погледна Кърт. От Фийби знаеше, че той е с добро сърце. Само че изглеждате доста… внушителен. Носеше очила с рогови рамки и елегантен костюм, косата му беше прошарена. Повече приличаше на дядо на Спенсър, освен това не изглеждаше като човек, който е готов да участва в игрите на четиригодишно момченце.

Вероятно не подозираше, че на момченцата им харесва сандвичите им с фъстъчено масло и плодово желе да бъдат оформени като различни предмети и животни.

Нито пък знаеше какво е детско меню и как да го приготви, ако наблиза няма закусвалня „Макдоналдс“.

— Със Спенсър се връщаме у дома — заяви Кърт. — Самолетът ни излита…

— Не е вярно! — прекъсна го момченцето и се изтръгна от прегръдката на Джордан. — Не се връщаме у дома! Отиваме в неговата къща — извика и се разрида. Сълзите се стичаха по луничавите му страни. — Аз никога повече няма да си отида у дома!

— Не плачи, миличък. — Джордан нежно го помилва, приглади косата му и с ръкава на памучната си блуза избърса своите сълзи. Не бяха измислени думи, с които да го утеши.

Погледна Кърт и попита:

— Значи си получил попечителството…

Той кимна:

— Да. В завещанията си Рино и Фийби ме посочват за настойник на сина им. Разбира се, техният адвокат още не ми се е обадил, но Фийби ме предупреди още когато детето се роди. Каза, че ако нещо се случи с нея и със съпруга й, държи Спенсър да живее с най-близките си родственици…

Кърт не довърши мисълта си, ала тя долови неизреченото „но“.

— Със Сю имате две деца, нали? — попита, като си мислеше, че перспективата да се запознае с братовчедите си може би ще поуспокои Спенсър.

Кърт кимна:

— Стивън изкара първата си година в колежа, а през август Джесика ще постъпи в университет. Миналата седмица беше абитуриентският й бал.

— Значи и двамата са пораснали и не живеят при вас — промълви Джордан и отново прегърна Спенсър. Усети, че той трепери като лист, прииска й се да направи нещо повече, за да го утеши.

— В интерес на истината… — Кърт млъкна и запристъпва от крак на крак. После зашепна, сякаш искаше Спенсър да не го чуе: — В момента преживявам труден период. Със Сю чакахме Джес да завърши гимназия, за да… — Той отново не довърши изречението.

— Какво? — нетърпеливо попита Джордан. Може би бяха намислили да пътуват в чужбина или да продадат къщата и да се преместят в по-малко жилище.

Все пак със сигурност щяха да се грижат за Спенсър като за собствено дете — та нали той беше техен племенник. След като беше останал кръгъл сирак, той непременно трябваше да израсне, заобиколен от грижите на любящо семейство, пък и братовчедите му сигурно ще се прибират у дома по време на ваканциите.

Кърт печално въздъхна:

— Със Сю се развеждаме, Джордан. Засега сме само официално разделени — всички документи във връзка с процедурата вече са готови.

Джордан почувства, че се задушава.

Не й беше мъчно заради Кърт или за съпругата му, която беше виждала само на сватбата им в Питсбърг. По онова време с Фийби още бяха в прогимназията. Най-яркият й спомен беше как по време на празненството двете с приятелката й непрекъснато се кискаха, защото едновременно се бяха влюбили в солиста на групата, поканена да забавлява гостите.

Докато наблюдаваше влюбените младоженци, и през ум не й беше минало, че някой ден ще се разведат.

— Временно ли се разделяте? — попита, като си казваше, че може би отговорността за Спенсър ще им помогне да изгладят различията си.

— Не. Въпрос на време е да се разведем.

— Много съжалявам — промърмори тя.

— И за двама ни ще е по-добре. — Кърт сви рамене. — Нещата помежду ни не вървят от две години, но не искахме да объркваме живота на децата. Решихме да почакаме, докато Джес завърши гимназия, и е готова да заживее далеч от нас. Миналата седмица най-сетне им съобщихме намеренията ни и, честно казано, те доста се разстроиха. Беше малко преди да науча за смъртта на сестра ми. Оттогава все едно сънувам кошмар — от полицията ме разпитваха, трябваше да уредя погребението, а през цялото време се тревожех за Спенсър… питах се дали е жив.

— Представям си какво си изживял — съчувствено каза Джордан и погледна момченцето, питайки се дали е разбрало нещо от разговора им. Изведнъж си даде сметка, че новината за развода на Кърт наистина я е разтревожила, но поради съвсем друга причина. В крайна сметка излизаше, че Спенсър няма да бъде заобиколен от любящо семейство.

Фийби едва ли би пожелала за единственото й дете да се грижи брат й, който беше на средна възраст, при това наскоро разведен.

„Защо смяташ, че си по-подходяща за настойница на Спенсър? — запита се и сърцето й отново се сви от мъка. — Ти също не си омъжена. Но за разлика от Кърт никога не си имала деца, за които да се грижиш…“

— Ще можеш ли… ще се справиш ли с отглеждането му? — обърна се към Кърт. Даваше си сметка, че няма право да се съмнява в способностите му, тъй като не би могла да ги прецени, ала все пак не се сдържа да попита.

— Разбира се — прекалено бързо отвърна той, макар че изражението му подсказваше колко е неуверен. — С него ще си живеем чудесно, нали, Спенс? Ще си намерим някое хубаво апартаментче… Вече платих наема за жилището, в което възнамерявах да се преместя, но в тази сграда не се допускат деца. Затова щом се върнем, веднага ще потърсим нещо подходящо.

— Какво… какво ще прави Спенсър, докато ти си на работа? Сю ще се съгласи ли…

Кърт поклати глава:

— През август тя започва курсове. По моден дизайн — добави с презрително изражение. — Заяви, че й е омръзнало да бъде домакиня и да се грижи за децата. Изпълнила била майчинския си дълг, а сега искала да бъде свободна.

Джордан отново се просълзи — очевидно лелята на Спенсър нямаше да го обсипе с грижи и да замести трагично загиналата му майка.

— В нашия град има много детски градини — продължи Кърт. — Пък и много скоро той ще тръгне на училище, нали, Спенс? Ще се постарая да намеря жилище в квартал, където има целодневна детска градина. Ако ли не, все ще измислим нещо. Обзалагам се, че всичко ще се уреди.

Джордан знаеше, че го казва най-вече заради нея, макар изобщо да не е сигурен в твърденията си. Издаваха го гласът и напрегнатото му изражение.

— А пък аз с нетърпение ще очаквам Спенсър да ми гостува — заяви тя с престорено въодушевление. Потупа по рамото момченцето и добави: — Съгласен ли си, миличък? Обещай, че ще ми гостуваш в Джорджтаун.

Личицето на малкия грейна. Настроението на Джордан се повиши, тя се усмихна. Но след миг усмивката й помръкна, защото Спенсър попита:

— А Бо ще бъде ли при теб?

— Ами… той сигурно също ще те покани.

— Непрекъснато говори за този Бо — намеси се Кърт. — С него сгодени ли сте или сте…

— О, не сме… двойка — побърза да го прекъсне тя. — Ние сме само… ъъъ…

— Приятели — каза някой зад нея. — Добри приятели.

Джордан се обърна и едва не се сблъска с Бо. Той се усмихваше, но в погледа му се четеше… Какво? Невъзможно й беше да определи.

— Бо! — Спенсър се затича към него и едва не го събори. — Къде беше? Помислих си, че няма да те видя, за да ти кажа „довиждане“.

— Значи не ме познаваш, братле. — Бо го грабна в прегръдките си и го притисна до себе си.

— Защо не си с детектив Роджърс? — попита Джордан.

— Не го намерих. Казаха ми, че току-що е отишъл на обяд, и ми препоръчаха да го потърся по-късно. Между другото, аз съм Бо Съмървил. — Той пусна момченцето и подаде ръка на Кърт.

— Кърт ще бъде настойник на Спенсър — обясни Джордан, като заради детето се стараеше да говори ентусиазирано.

— Което ме подсеща, че ако се забавим, ще изпуснем самолета — заяви Кърт. Погледна часовника си и отново грабна куфарчето си. — Хайде, Спенс.

— Не! Няма да дойда с теб! — извика момченцето, скри се зад Бо и се вкопчи в бедрата му. — Не му позволявайте да ме вземе. Искам да живея с вас! Моля ви!

— Успокой се, слънчице, всичко ще се оправи — промълви Джордан и преглътна сълзите си.

„Толкова е несправедливо! — помисли си. Каква ли ще бъде съдбата на Спенсър? Разбира се, вуйчо му предано ще се грижи за него, но той е сравнително млад и може би ще срещне друга жена.“

Как е възможно едно момченце да преодолее загубата на двамата си родители, след като ще го отведат в непознат град, ще го изпратят на детска градина, ще живее с вуйчото, когото почти не познава…

— Искам да живея с теб, Бо! — извика Спенсър, който трепереше като лист. — И с нея. — Той посочи Джордан.

Сърцето й се разтопи и се превърна в гореща лава, която запуши гърлото й.

— О, Спенсър… — едва успя да изрече тя.

— Спенсър, погледни ме. — Бо хвана за раменете малкия и клекна пред него. — Погледни ме и слушай внимателно.

Джордан не издържа и се разплака. Знаеше, че не бива, ала нямаше друг начин да реагира на вълната от чувства, която я връхлетя. Не издаваше нито звук, само сълзите мокреха страните й.

Кърт безпомощно наблюдаваше сцената. Сигурно се питаше дали насила да отведе малкия, който положително щеше да се съпротивлява. Джордан се молеше да не се стигне дотам, само че не виждаше друг изход.

— Слушай, братле, знам, че няма да ти бъде лесно — продължи Бо. Говореше тихо и спокойно. — Предстои ти нещо, което ще бъде по-трудно от всичко, което си правил досега. Слушаш ли ме?

Малкият само кимна, целият трепереше от сподавените ридания.

— Налага се да бъдеш по-смел от най-смелото момче на света. Спомняш ли си колко страшно беше, когато вълните заплашваха да те отнесат от твоята скала? Но ти не се изплаши, нали? Сега трябва да бъдеш по-смел дори от Супермен. Зная, че можеш. Двамата с Джордан ще се гордеем с теб, нали? Също и твоите родители, които те гледат от небето. Те са пожелали да живееш с вуйчо Кърт. Знаели са, че той ще ти осигури прекрасен дом и ще те обича, Спенсър.

Малчуганът проплака:

— Ама аз не искам да живея с него. Моля те, не му позволявай да ме вземе!

— Всичко ще се нареди прекрасно. Обещавам.

Спенсър погледна Джордан, която се усмихна през сълзи, и с треперещ глас каза:

— Знаеш, че Бо винаги изпълнява обещанията си. Спомняш ли си как ни спаси от наводнението?

— Ъхъ — измънка малкият. — Може ли понякога да ви гостувам?

— Винаги, когато поискаш.

— И на двамата ли? — Той погледна Бо.

— Разбира се — отвърна Бо.

Сърцето на Джордан запърха от радост. Значи все пак ще се вижда с Бо, когато се върнат в Джорджтаун. Дори само заради Спенсър…

— Извинете, но… — Кърт отново погледна часовника си. — Ако не тръгнем веднага, ще изпуснем самолета.

Бо извади носна кърпа от вътрешния си джоб и се наведе към Спенсър:

— Да издухаме носа, братле. Хайде, силно!

Момченцето се подчини. Бо избърса сълзите му, после пъхна кърпата в джобчето на панталона му и добави:

— Оставям ти я за всеки случай. Не забравяй, че понякога дори Супермен плаче. И да не забравиш да ми я върнеш, чуваш ли?

— Защо? И ти ли плачеш? — подсмръкна Спенсър.

Бо кимна, стисна клепачи и отново прегърна момченцето:

— Значи отново ще се видим. Нали трябва да ми върнеш носната кърпа. Разбрахме ли се, братле?

— Да — отговори хлапето.

След като Бо го пусна, Спенсър извърна поглед към Джордан.

Тя коленичи до него и го привлече към себе си.

— Всичко хубаво, слънчице — прошепна задавено. — Непрекъснато ще мисля за теб.

— Довиждане, Джордан — каза момченцето, сетне я целуна.

Тя буквално онемя. Когато се съвзе, Кърт и момченцето вече бяха излезли от фоайето.

Този път тя не сдържа риданията си. Слепешката бръкна в джоба на шортите си за хартиена носна кърпичка, после избърса очите си с ръкава на памучната си блуза, който вече беше мокър.

— Благодаря ти от сърце — промълви и погледна Бо.

За втори път през този ден беше шокирана — той плачеше. Взираше се в остъклената врата, през която бяха излезли Кърт и Спенсър, а сълзите се стичаха по страните му.

— Недей, Бо! — Тя докосна ръкава му.

— Сигурен съм, че съдбата няма да изостави нашия малък приятел — промърмори Бо и се помъчи да се овладее. — Обаче адски ще ми липсва.

— И на мен.

Той я погледна и с опакото на дланта си избърса сълзите й.

— Изглеждаш толкова печална — прошепна.

— Сърцето ми се къса.

— И моето. За Спенсър.

— Да, за него — кимна тя.

Всъщност страдаше не само заради раздялата със Спенсър. Мъчно й беше за самата нея.

За всички.

За разбитите й илюзии, че има бъдеще заедно със Спенсър… и с Бо.

— Какво ще правиш сега? — попита той.

Джордан дълбоко си пое въздух, за да се успокои.

— Нали ти казах — отивам да приготвя багажа си. Полетът ми е след няколко часа.

— Искаш ли да ти помогна? Чудя се как да убия времето — подхвърли Бо. — Доколкото разбрах, детектив Роджърс щял да се забави.

— Разбира се — отвърна тя, сякаш най-естественото нещо на света беше да го покани в стаята си.

Тръгнаха към редицата асансьори. Той я прегърна.

Джордан погледна ръката му, която почиваше на рамото й, и спонтанно се обърна към него. Лицето му беше толкова близо, че видя златистите точици в очите му. Усети познатата миризма на кожата му.

Спогледаха се.

Джордан ахна.

Спряха. Бо се наведе към нея.

Джордан затвори очи.

— Трябва да те целуна — промълви той. Гласът му беше пресипнал от вълнение. — Зарекох се да не те докосвам, но не мога да се въздържа.

— Тогава го направи — прошепна в отговор Джордан. Като усети докосването на устните и на езика му, я заля вълна от чувства, краката й се подкосиха. Вкопчи се в раменете му, а той я прегърна през кръста и още по-жадно я зацелува. Притисна я към себе си, без да прикрива набъбналата си мъжественост — доказателство за силното му желание.

— Да отидем в стаята ти — промърмори, напипа бутона на асансьора и го натисна.

Джордан не се възпротиви. Въпреки че почти беше обезумяла от страст, някакъв вътрешен глас й нашепваше, че не бива да се целуват във фоайето пред очите на всички. Осъзнаваше, че се държат като похотливи юноши, но също като Бо не можеше да се въздържи.

Вратата на асансьора се плъзна встрани; залитайки, двамата влязоха в кабината.

Когато Бо посегна към таблото с бутоните, тя каза:

— Стаята е на третия етаж.

— Зная. Запомних номера.

— Да разбирам ли, че си планирал това да се случи? — попита тя, въпреки че отговорът изобщо не я интересуваше. За пръв път в живота й не я беше грижа за нищо.

— Не. Може би. Да му се не види, не знам. Ела тук. — Бо я привлече към себе си, когато вратата се затвори и асансьорът се понесе нагоре. Притисна я до стената на кабината, обгърна с длани лицето й и отново започна да я целува.

Асансьорът спря на третия етаж. На Джордан й се искаше да запротестира. Не можеше да понесе мисълта, че дори за миг ще се откъсне от прегръдката на Бо, че ще престане да усеща допира на тялото му. Ала той я хвана за ръка и я накара да слезе. Озоваха се в безлюдното фоайе.

— Накъде? — хрипливо прошепна Бо и стисна дланта й.

Главата й беше толкова замаяна, че й бяха необходими няколко секунди да си спомни в коя посока е стаята й. Поведе го по коридора и видя, че вратата на една стая е отворена, а отвън стои количката на камериерката. „Дано да не е моята! Дано не е моята“ — заповтаря наум, като че ли произнасяше заклинание. Изпитваше необходимост да бъде с Бо, после щеше да мисли за последствията.

Сега най-важното беше да го има.

Сега съществуваше само страстта помежду им, която всеки момент можеше да прерасне в истински ад.

Като минаха край отворената стая, забелязаха, че телевизорът е включен, а от банята се чуваше шумът на вода, течаща във ваната. На следващите врати бяха закачени пластмасови табелки с надпис: „Моля, сменете спалното бельо“.

— Доколкото виждам, камериерката има доста работа и ще се забави, докато стигне до твоята стая — усмихна се Бо.

Джордан кимна и посегна да извади от джоба си магнитната карта. За миг се вцепени от ужас — помисли си, че я е изгубила.

— Не казвай, че не можем да влезем — изстена той.

— Не мога да я… а, ето я! — Джордан извади картата и му я показа.

Засмяха се, той взе картата и й пъхна в процепа. Извади я и завъртя валчестата дръжка, но вратата не се отвори.

— Опитай отново — припряно каза Джордан. Отчаяно й се искаше да останат насаме.

Той се подчини.

Но вратата не помръдна.

Бо изруга и отново пъхна картата.

— Третият опит е успешен! — възкликна Джордан, като видя как се включи зелената лампичка. Механизмът на бравата изщрака, вратата гостоприемно се отвори.

Бо се засмя — звукът повече приличаше на ръмжене — окачи на дръжката табелката с надпис „Не влизайте“ и с ритник затвори вратата.

За миг Джордан се засрами — леглото не беше оправено, на стола до бюрото бяха нахвърляни дрехи, на нощното шкафче стоеше чаша до половината пълна с вода. Завесите бяха спуснати, само през една пролука проникваше лъч светлина.

Обстановката определено не беше романтична. Не можеше да се сравни с онази нощ на терасата с изглед към океана. Но Джордан знаеше, че не е важно къде се намират, стига да са заедно.

Няма значение какво се беше случило по-рано или какво ще стане след това. Важно бе само настоящето… Знаеше, че ако затвори очи, ще забрави всичко останало.

Бо отново я прегърна, а страстната му целувка я остави без дъх и прогони мислите й.

Като се отпуснаха върху леглото, той задърпа памучната й блуза. Джордан вдигна ръце да му помогне. Бо обсипа с целувки трапчинката на шията й, сетне посегна да разкопчае сутиена й.

Джордан отметна глава, предвкусвайки докосването му. Побиха я тръпки, когато усети върху зърната си първо пръстите, после устните му. Бо плъзна ръка надолу, под ластика на шортите й.

Тя се повдигна да го улесни, а когато шортите заедно с бикините се плъзнаха надолу по бедрата й, се опита да съблече ризата на Бо, но копчетата я затрудниха. Той й помогна, после захвърли на пода джинсите и бельото си.

Сега, след като най-сетне бяха голи, целувките им станаха още по-пламенни.

Бо докосна с език трапчинката зад ухото й, после продължи надолу — жарките му устни сякаш оставяха огнени следи. А когато обгърнаха първо едното й зърно, после другото, Джордан тихо изстена и отвори бедрата си за него.

— Моля те, Бо — прошепна му. — Моля те… сега.

Той се поколеба.

— Отвори очи — изхриптя.

Джордан се подчини.

Погледът му проникна в дълбините на душата й.

В продължение на един миг на агония времето сякаш спря. Двамата се взираха един в друг, предвкусвайки неизбежното.

Сетне той гърлено изстена и проникна в нея.

Усещането беше толкова прекрасно, че Джордан се вкопчи в раменете му и зашепна името му.

Без да откъсва поглед от лицето й, Бо започна да се движи в изначалния ритъм. Скоро тя усети как напрежението в центъра на тялото й нараства; каза си, че ще умре, ако той не прекрати сладкото изтезание.

Ала Бо не престана.

Дори когато Джордан се задъха, дори когато тялото й се загърчи под неговото.

За секунда тя се задържа на ръба на бездната на насладата, сетне полетя към безпаметността.

Сякаш отдалеч чу как Бо вика името й, почувства как се излива в нея, докато омаломощен се просна върху нея.

Докосна косата му, сплъстена от пот, и замилва челото му, докато страстта им най-сетне стихна.

* * *

Силно потропване на вратата събуди Бо. Някаква жена, говореща с акцент, извика:

— Извинете, има някой вътре?

Той с неохота отвори очи.

Като видя, че се намира в затъмнена хотелска стая, веднага се досети защо непознатата чука толкова настойчиво.

— Ммм, какво има? — сънено промърмори Джордан, която лежеше гола в обятията му.

— Тук сме! — извика той на камериерката. — Не влизайте!

— Трябва изчисти стая — обади се тя и леко открехна вратата. — Мина времето ви.

— Изчакайте, скоро ще освободим стаята — на свой ред извика Джордан, изтръгна се от прегръдките на Бо, скочи от леглото и се огледа, сякаш да се ориентира.

Бо седна и видя, че дрехите им са разхвърляни на пода.

— Тогава дойда след пет минути — заяви камериерката. Тонът й подсказваше, че е ядосана от нахалството на гостите в тази стая. — Обаче не по-дълго. Иначе ще ви се води още една нощувка.

На Бо му се искаше да извика, че ще плати, само да ги остави на спокойствие. Би дал всичко, стига отново да се отпусне в леглото заедно с Джордан.

Погледна я и си помисли колко е красива, въпреки че в момента косата й беше в безпорядък, а клепачите — подути от сън.

— Колко е часът? — попита тя.

Бо погледна часовника си, който беше оставил на нощното шкафче:

— Минава два.

— Два ли? — повтори Джордан. — Господи, ще изпусна самолета.

Започна да прибира вещите си в някаква найлонова чанта — шортите, блузата, маратонките, четката за коса.

Изведнъж осъзна какво прави и заизважда дрехите.

Бо безмълвно я наблюдаваше. Искаше му се този следобед никога да не свърши.

Искаше отново да я вземе в обятията си, да се наслади на тялото й.

— Не се налага да бързаш — промърмори и лениво се протегна.

— Напротив, трябва. Имах късмет, че изобщо намерих билет за някой от днешните полети.

— Предлагам да останеш, а след като разговарям с Роджърс, ще те закарам до Вашингтон.

Джордан обу бикините си и поклати глава:

— Няма да мога.

— Защо?

— Вече телефонирах на моя съдружник и му обещах, че утре сутринта ще бъда на работа.

Стори му се, че оправданието е набързо скалъпено и неправдоподобно; вероятно и Джордан имаше същото усещане, защото за секунда престана да се облича и се загледа в една точка.

Искаше му се да й възрази.

Да я помоли да остане с него…

Ала решителността, с която тя се обличаше и стягаше багажа си, и споменаването на съдружника й, го върнаха към действителността.

Тя трябва да се върне във Вашингтон.

Той е длъжен да остане.

Така е било писано…

Освен ако не иска нещо повече… например да се обвърже с нея.

Но наистина ли го желае?

В съзнанието му се натрапваше един и същ въпрос: „Наистина ли го искаш? Искаш ли нещо повече?“.

Не, разбира се — вече го беше решил. Срещнали се бяха случайно, а сега всеки ще поеме по своя път.

Последният… епизод в хотелската стая беше изпълнил предназначението си — да сложи край на тази абсурдна история; задоволи плътското му желание към Джордан, а за самата нея бе последно сбогом.

Тя взе голямата чанта, отиде в банята и затвори вратата. Чу се шумът на течаща вода.

Бо стана и се облече. Приближи се до прозореца и дръпна завесите.

Въпреки че небето беше покрито с облаци, стаята се изпълни със светлина, но обстановката не стана по-привлекателна.

Той погледна надолу към запуснатия вътрешен двор, обрасъл с шубраци, сред който се намираше басейнът, сега задръстен с какви ли не отпадъци и прекършени клони.

Помисли си какво би казала Лиса за изгледа, за хотела и въобще за този град.

Всъщност и майка му щеше да е на същото мнение — че мястото на Бо Съмървил не е в подобна дупка. Той мислено проследи стръмната, опасна пътека, която го бе довела тук, и всичко случило през последните няколко дни му се стори нереално.

Джордан отвори вратата на банята.

Бо стреснато вдигна поглед — дотолкова беше погълнат от мислите си, че почти я беше забравил.

Тя беше сресала косата си и я беше вързала на опашка, блузата й беше напъхана в шортите. Носеше голямата найлонова чанта, в която бяха малкото й вещи.

— Нямаш ли друг багаж? — попита той.

— Не, само дамската ми чанта. Всичките ми дрехи са във вилата… ако не са унищожени от наводнението, разбира се.

— Бъди спокойна, ще уредя да ти ги изпратят. — Бо посочи найлоновата чанта и подхвърли: — Ако искаш, остави я — ще я взема аз. Не е удобна, когато пътуваш със самолет.

Джордан изведнъж се оживи. Ала преди да отговори, че е съгласна, той добави:

— Ще я оставя у вас, когато се върна.

Лицето й помръкна.

— Благодаря, но предпочитам да е с мен. Няма да ми пречи.

„Не желае повече да ме вижда“ — помисли си Бо.

— Ще ти се обадя, за да ми съобщиш адреса и телефонния номер на Спенсър — каза; незнайно по каква причина изпита необходимост да изтъкне, че това не е последната им среща.

— Кърт още не е решил къде ще живеят — въздъхна Джордан. — Нали го чу какво каза — че в сградата, в която е апартаментът му, не се допускат деца.

— Може би не ти се вярва, но обикнах това дете. Държа да го видя, ако вуйчо му разреши да ти гостува. Моля те да ми се обадиш. Става ли?

За пръв път, откакто излезе от банята, Джордан го погледна в очите. Странно, но погледът й изразяваше презрение.

— Ако ми гостува, ще те уведомя.

„Да му се не види, какво й става? — помисли си той. — Нима не иска да се срещна със Спенсър?“

На вратата се почука, камериерката се провикна:

— Сега влезе, иначе повика управителя.

— Вече сме готови. — Джордан отиде до вратата и я отвори.

Бо я последва, но когато се озова до пълната мургава жена, която нервно потропваше с крак, Джордан вече се отдалечаваше по коридора.

— Почакай! — извика той и се втурна след нея.

Тя се обърна и подхвърли:

— Закъснявам за самолета.

— Ще те закарам до летището.

— Не е необходимо. Още сутринта поръчах такси. Дано шофьорът още чака… — За негова изненада тя не стигна до асансьорите, а отвори вратата към стълбището. Обърна се да му махне и добави: — Нямам време да чакам асансьора. Всичко хубаво.

Бо дълго се взира в отворената врата; изведнъж се почувства изоставен и самотен.

„Нали тъкмо това искаше? — нашепна му ироничен глас. — Да се разделите без сантименталности и без усложнения.“

Гневно натисна бутона за повикване и си каза, че ако таксито си е заминало, ще убеди Джордан да я закара до аерогарата.

Стори му се, че измина цяла вечност, докато асансьорът дойде. Междувременно реши, че непременно трябва да спре Джордан, да й попречи да замине.

Идеята беше абсурдна, освен това той нямаше дори бегла представа как да я осъществи.

Единственото, което знаеше, бе, че не може да позволи Джордан да замине и никога повече да не я види.

Казваше си, че това вероятно ще бъде най-голямата грешка в живота му.

Най-сетне се озова във фоайето и се спусна към двойната остъклена врата тъкмо когато едно такси с емблемата на аерогарата потегли. През задното стъкло се виждаше силуетът на жена с конска опашка.

„Напуска твоя живот, а ти не правиш нищо да я задържиш“ — помисли си Бо, докато наблюдаваше отдалечаващата се кола.

Ала не беше в състояние да помръдне, камо ли да предприеме каквото и да било.

„Живеете в един и същ град — каза си. — Като се върнеш, можеш да й се обадиш. Дори да я видиш.“

Само че знаеше със смразяваща сигурност, че няма да го направи.

Пропуснал беше последната възможност.

Докато слизаше с асансьора, беше решил, че ако е писано, ще я настигне във фоайето. Тя ще го чака, за да му каже, че не може да се тръгне ей така, че й е невъзможно да живее без него.

Оказа се, че е градил въздушни кули.

Джордан замина, без дори да се обърне.

Очевидно не им е било писано да бъдат заедно.

Петнайсета глава

— Джордан!

Тя стреснато се втренчи в Джереми Праг. След миг се окопити и намръщено промърмори:

— Да му се не види, защо крещиш?

— И още питаш! — Той поклати глава, при което кичур от изрусената му коса падна на челото му. — Няколко пъти най-любезно повторих името ти, но ти изобщо не ми обърна внимание. На коя планета се намираш?

Джордан извърна поглед, да не би съдружникът й да разбере каква посока са взели мислите й. Насили се да прогони спомените и да се върне към действителността. Притрябвало й е да тъгува за човек, който очевидно не се интересува от нея… за когото е била само поредната играчка. Настоящето беше тук, в светлите и елегантно обзаведени помещения на фирмата, които заемаха първия етаж на красива тухлена къща.

Посочи бележника пред себе си, който изобщо не беше погледнала:

— Опитвам се да изчисля колко ягоди с шоколадова глазура трябва да приготвим за сватбеното тържество на Мърфи. И докато сме на тази тема, кажи какво ти е необходимо, за да го включа в списъка.

— Отпуска за Деня на труда — заяви Джереми. Беше седнал на крайчеца на бюрото си и като дете люлееше крака. — Ще се справиш ли сама със семейство Тръмъл? Купонът ще бъде на плажа, а на гостите ще бъдат поднесени печени омари.

— Поставяш ме в шах. — Тя погледна календара. — Дотогава остават по-малко от седем дни.

— Зная, но ми се отвори невероятна възможност. Представи си, шефът на Пол му е разрешил да ме заведе на традиционното плажно празненство за ознаменуване края на летния сезон — възторжено заобяснява Джереми. — Предполагам, че неколцина сенатори републиканци в последния момент са отказали поканата, затова никой няма да изпадне в потрес, ако Пол се появи с мен вместо с приятелка…

— Аз ще изпадна в потрес — прекъсна го Джордан. — Разчитах да ми помогнеш за купона с печените омари.

— Не бери грижа — побърза да я успокои той. — С Пол ще изкопаем рова за печене, освен това ще закараме всички прибори, маси и столове за сватбеното тържество на Мърфи. За почистването наеми общи работници. Колко пъти ти казах да намериш заместници на Ейми и Роб!

Ейми и Роб бяха студенти, които през лятото помагаха във фирмата, но преди няколко дни напуснаха поради започването на учебната година. Джордан отдавна възнамеряваше да назначи други хора на мястото им, защото започваше сезонът, през който фирмата имаше най-много работа. Само че случилото се през лятото напълно я извади от релси.

Напоследък си даваше сметка, че се е променила, особено по отношение на работата. През изминалите девет седмици често се хващаше, че мечтае, вместо да се залови за непосредствените задачи.

Девет седмици!

Достатъчно дълго време да се увери, че не носи детето на Бо.

Отначало беше обсебена само от мисълта, че е постъпила безразсъдно през онзи следобед в хотела. Толкова желаеше Бо, че изобщо не й хрумна за предпазните средства. Едва когато вече пътуваше към аерогарата, осъзна какво са сторили.

През следващите седмици всеки ден се молеше да не е забременяла…

А понякога, късно през нощта, когато се чувстваше отчайващо самотна, започваше да се моли да е забременяла от Бо.

Ала не беше.

Той изобщо не й се беше обадил, откакто преди два месеца се разделиха в хотела в Северна Каролина. Обаче, колкото и да е странно, с течение на времето спомените не избледняха — напротив, тя все по-често мислеше за него. Питаше се къде е, какво прави, здрав ли е.

Толкова й се искаше да научи нещо за него, че дори бе готова да рискува и да разпита Андрея Макдъф. Но тя беше в Луизиана със съпруга си и щеше да се върне във Вашингтон едва през септември, когато започваха заседанията на Сената.

Спенсър също неизменно присъстваше в мислите й. Отначало с него разговаряха по телефона веднъж седмично, а сега не минаваше ден да не се чуят.

Момченцето още живееше с Кърт и съпругата му. В крайна сметка двамата бяха останали заедно под предлог, че се мъчат да запазят семейството както заради децата си, така и заради Спенсър.

Обаче вчера, докато Кърт и Джордан разговаряха по телефона, той сподели, че нещата между него и Сю отново не вървят. При започването на учебната година двамата със Спенсър щели да преместят в обширен апартамент в хубав квартал. Добави, че от днес Спенсър посещава целодневна детска градина.

Джордан си каза, че непременно трябва да се обади и да разбере как е минал първият „учебен“ ден. Няколко пъти помоли Кърт да доведе момченцето да й гостува, но той беше прекалено зает както със семейните си проблеми, така и с уреждане на подробностите около завещанията на Рино и Фийби.

Знаеше, че през тези месеци Спенсър е разговарял и с Бо. Няколко пъти момченцето случайно спомена името му. Тя едва се въздържа да не разпита детето, за да научи нещо повече за живота на Бо.

— Земя вика Джордан. Обади се, Джордан — монотонно заповтаря Джереми, който продължаваше да седи на бюрото й.

Тя примигна и го погледна:

— А? Какво каза?

— Попитах пие ли ти се кафе. Ще отскоча до „Старбъкс“ — нали знаеш, че обожавам тяхното капучино. Да ти донеса ли нещо?

— Не, благодаря — промърмори тя, без да усеща, че гризе молива.

Спомни си пакета, който миналия месец й бяха изпратили от агенцията за отдаване на имоти под наем. В кашона грижливо бяха опаковани вещите и дрехите, които беше оставила във вилата на острова. Първата й работа беше да изхвърли шампоана, който дори не беше с аромат на орлови нокти. Но тя знаеше, че всеки път, когато го използва, ще си спомня какво й каза Бо, как се наведе и вдъхна уханието на косата й…

— Джордан! — Джереми се приведе към нея, зад стъклата на очилата сините му очи напрегнато се взираха в лицето й. — Какво ти е?

— Нищо ми няма, добре съм.

— Не е вярно. — Той поклати глава. — Отново мислиш за господин Красавец и за момченцето, нали?

— Не!

— Лъжеш, Джордан. Личи по погледа ти. За бога, защо не му се обадиш?

— Снощи разговарях с него. Тази вечер пак ще му телефонирам, за да разбера как е минал първият му ден в детската градина.

— Много добре знаеш, че нямах предвид Спенсър — иронично се усмихна Джереми.

Джордан намръщено го изгледа, но той изобщо не се притесни.

Разбира се, знаеше цялата история. Още щом го зърна, тя се хвърли в прегръдките му и се разрида, после му разказа всичко от игла до конец.

Но едно беше да се изповяда на скъпия си верен приятел и съдружник и да му позволи да я утеши, съвсем друго — да слуша досадните му съвети. Джереми си падаше по романтичните истории с щастлив край.

— Джереми, поне сто пъти казах, че няма да се обадя на Бо! Ясно ли е?

— Не. Трябва да му телефонираш.

— За нищо на света! — Тя толкова силно захапа молива, че усети вкуса на дърво и графит. — Пфу! — Захвърли го и намръщено се втренчи в съдружника си. — Нали беше тръгнал към „Старбъкс“?

— Отивам — промърмори той, стана и поклати глава. — Един последен съвет — мисля, че допускаш голяма грешка. Готов съм да се обзаложа, че в дори в този момент господин Красавец седи в кантората си и страда за теб.

— Друг път! — Джордан грабна прекършения молив и отново се зае с изчисленията.

* * *

Ед надникна през открехнатата врата на кабинета на Бо:

— Намери ли бележката ми относно срещата с Ландри през другата седмица?

— Моля? — стреснато го изгледа Бо.

— Бележката относно съвещанието с Ландри. Видя ли я?

— Да, да — смотолеви Бо, изтръгвайки се от размислите си. Разрови книжата върху бюрото си и добави: — Записах си в бележника. Няма да забравя.

— Добре. — Ед присви очи. — Какво ти е?

— Нищо, добре съм — отвърна Бо и се загледа в монитора на компютъра. От няколко дни изготвяше проект за административна сграда, поръчан от богат инвеститор, но работата не му спореше.

— Как е хлапето? — попита Ед, облегна се на стената и скръсти ръце.

— Спенсър ли? Добре е, доколкото е възможно при тези обстоятелства. Много често разговаряме по телефона. Днес е първият му ден в детската градина. Освен това с вуйчо му ще се преместят в ново жилище…

— Вече ми го каза.

— Така ли? Извинявай.

Съдружникът му съчувствено се усмихна:

— Няма нищо. Сигурно и аз ти надувам главата с подробности за моите хлапета.

„Само че Спенсър не е мое дете“ — помисли си Бо.

Изведнъж му се стори, че вижда усмихнатото личице на Тайлър. Неволно се усмихна, ала след секунди образът на сина му се смени с друг. С този на Спенсър.

Ах, как копнееше отново да го види, да го притисне в обятията си, да облекчи скръбта му.

Вярно е, че почти всеки ден разговаряше с него по телефона, но това дори подсилваше желанието му отново да види детето. И не само него.

Образът на Джордан го преследваше, ала той се затрудняваше да анализира чувствата си към нея.

Джордан!

— Какво ти е? — попита Ед, който разтревожено го наблюдаваше.

— Нищо. — Бо се насили да се усмихне, да прогони издайническото изражение. — Момчето наистина ми липсва.

— Щом е така, вземи първия самолет за Питсбърг.

— Изгарям от желание да го направя, но се страхувам да не му повлияя отрицателно и да проваля онова, което вуйчо му е постигнал.

— Според мен за всички ще бъде от полза, ако временно вземеш детето при теб — подхвърли Ед.

— Уви, невъзможно е! — въздъхна Бо, въпреки че самата мисъл стопли сърцето му. Представи си как отиват на детската площадка и обикалят магазините за играчки, как му поръчва детското меню в „Макдоналдс“. Не само ще го обсипе с подаръци, но ще му дари и онова, което най-много му липсва — искрена обич. Вечер ще му чете приказки, докато заспи, ще му приготвя закуска, ще го „вози на конче“, ще го научи да кара велосипед…

— Защо да е невъзможно?

— Защото единственото, което ни свързва, е един много кратък, но труден период от живота му — промълви Бо и с усилие се върна към действителността. — Не съм негов родственик. Дори не познавам родителите му. Вуйчо му е негов настойник, а аз нямам право да си пъхам носа, където не ми е работа.

— Ами Джордан?

— Какво за нея? — Само като чу името й, в гърдите му забушуваха чувства, които го плашеха. — И за нея няма място в живота на Спенсър.

— А в твоя живот? — промълви Ед.

— Престани! — запротестира Бо. — Много добре знаеш, че не търся…

— Понякога не се налага да търсиш любовта. Тя сама идва при теб. Но когато това се случи, трябва здраво да я хванеш и да не позволиш да ти се изплъзне.

— Благодаря за добрите думи, приятелю, но всяко правило си има изключения — заяви Бо. — Преспокойно мога да живея без любов. Харесвам живота си, какъвто е.

— Живееш само заради работата си — не се предаваше съдружникът му. — Извинявай, че ти го казвам, обаче през последните месеци работата ти започна да куца. Разсеян си, не те сдържа на едно място. Докато не вземеш решение относно…

— Какво очакваш да направя? — прекъсна го Бо. Усети, че лицето му пламна. — Да падна на колене пред нея и да я помоля да се омъжи за мен ли?

— Може би — с подлудяващо спокойствие отвърна приятелят му и сви рамене.

Бо стисна зъби. Лесно му беше на Ед да дава съвети! Имаше щастлив брак и три дъщери, които го обожаваха. Притежаваше всичко, заради което си струваше да се живее, и вероятно смяташе, че всеки лесно може да го постигне.

Той се изкашля, ала когато отново заговори, гласът му беше необичайно хриплив:

— Никога повече няма да се оженя и ти много добре го знаеш!

— Въобразяваш си! — отсече Ед, пъхна ръце в джобовете на панталона си, заподсвирквайки си и излезе.

Бо свъси вежди; сърцето му биеше така, сякаш беше участвал в маратонско бягане.

* * *

Свечеряваше се — когато слънцето се скри, изведнъж захладя.

Джордан потръпна, натисна бутона, за да вдигне стъклото на колата, и зави по улицата, водеща към дома й.

Оставаше около месец до началото на астрономическата есен, но тази вечер се усещаше, че краят на лятото наближава.

Хрумна й, че когато задуха леден вятър, подсказващ падането на снега и наближаването на празниците, може би ще й бъде по-лесно да забрави Бо и Спенсър.

Изведнъж си спомни как Бо каза на Спенсър, че с нетърпение очаква зимата във Вашингтон, защото в родния му град в далечния Юг никога не вали сняг.

Бо.

Спенсър.

Отново!

„Престани да мислиш за тях!“ — каза си и включи радиото, което беше настроено на любимата й станция.

Мик Джагър пееше как чака своя приятел.

Като спря на светофара, Джордан се заслуша в познатата мелодия.

„Ролинг Стоунс“ й напомниха за Бо и за безкрайното пътуване до Северна Каролина през онзи отдавна отминал ден. Песента не беше същата, но това нямаше значение.

Изглежда, че всичко, което я заобикаляше, я връщаше към миналото. Към Бо Съмървил.

Светофарът даде на зелено, тя натисна бутона, за да смени станцията, като с половин ухо се вслушваше в откъсите от познати песни и гласовете на говорителите.

Накрая избра станция, по която предаваха само новини. Новините не можеха да й напомнят за миговете, изпълнени с толкова напрежение и… с толкова щастие.

Ала когато говорителят зачете прогнозата за времето, тя отново се върна в миналото.

Помъчи се да си спомни всички подробности, питайки се какво би могла да направи, за да промени хода на събитията.

Напразно се опитваше да си внуши, че досегашният й живот напълно я задоволява, че не желае нищо повече.

Ясно беше, че нещо й липсва.

Не!

Че някой й липсва.

Някой, с когото да споделя радости и скърби.

Вече не намираше удовлетворение в ежедневните срещи с клиенти, в усилената работа по подготовката на празненства и в издирването на нови готварски рецепти. За нея вече не беше предизвикателство да обикаля магазините, за да намери шестнайсет покривки с формата на сърце за тържеството по случай шестнайсетия рожден ден на дъщерята на дама от висшето общество, или двеста грамадни червени ябълки за приема в чест на кмета на Ню Йорк. Омръзнало й беше да мисли за украса от цветя, ордьоври и ледени скулптури.

Омръзнала й беше самата работа, която означаваше всичко за предишната Джордан.

Но и у дома не й се прибираше.

Къщата й се струваше пуста и тиха като гробница. Спенсър беше прекарал само няколко дни в стаята за гости, ала когато минаваше край затворената врата, тя винаги си напомняше, че момченцето не спи в голямото легло.

Тъгуваше за него.

Тъгуваше за Бо.

Въпреки страха и ужаса, с които бяха изпълнени онези дни в началото на лятото, тя изпитваше носталгия по тях.

Ала това не означаваше, че иска да се повторят.

Единственото й желание, неосъществимата й мечта бе…

Да продължи напред.

Заедно с Бо.

И със Спенсър.

Тримата заедно да започнат нов живот.

„Време е да престанеш да живееш като монахиня — каза си. — Може би ще намериш човек, с когото сте сродни души. Мъж, който ти подхожда много повече от Бо Съмървил. Земен човек, на когото можеш да разчиташ…“

Тръсна глава, разгневена на себе си. Защо се самозалъгва — та нали беше имала възможност да се увери, че той е именно такъв! Човек, който държи на думата си, който е опора в трудни моменти. Не беше справедлива, като го причисляваше към онези безделници с много пари, чиято единствена цел в живота бе да се забавляват и да преследват красивите жени.

Нещо й подсказваше, че този човек ще бъде съвършен съпруг.

Неин съпруг.

„Негово величество Съмървил ще се ожени за теб, когато върбата роди круши“ — помисли си с горчивина.

Зави по улицата, на която се намираше къщата й, и се опита да прогони спомените за Бо. Край на душевните терзания, по-добре да измисли как да прекара остатъка от вечерта.

Може да претопли супата със зеленчуци и пилешки бульон, която вчера беше приготвила по нова рецепта. Не беше по неин вкус — вместо бульона трябваше да използва някаква подправка — но все пак ставаше за вечеря. Още повече, че хладилникът и килерът й бяха празни.

После ще пусне класическа музика, ще си налее чаша вино, ще почете хубава книга.

Ще прекара една хубава, спокойна вечер.

Спокойна, не самотна.

Ала като слезе от колата, я обзе обезпокояващо чувство за празнота.

Уличното осветление беше включено.

Луната вече беше изгряла — приличаше на ярка медна монета сред притъмнялото небе.

Джордан тръгна към къщата, ниските й токчета ритмично потракваха по паважа. Чуваше песента на щурците, откъм близкия булевард се разнасяше приглушеното ръмжене на двигатели. Звуци, които бяха обичайни за този час.

И все пак имаше нещо различно.

Тя забави крачка и впери поглед в къщата.

Още преди да види до вратата силует на човек, усети, че не е сама.

Вцепени се, сърцето й затуптя така, сякаш щеше да изскочи от гърдите й.

Калачи бе мъртъв.

Та нали го беше видяла как пада от терасата!

Детектив Роджърс редовно я осведомяваше за хода на съдебния процес. Благодарение на свидетелските показания на бившия си съратник Гисони със сигурност щеше да прекара дълги години зад решетките.

Джордан безмълвно се взираше в човека, притаил се до входната врата; хрумнаха й какви ли не страховити предположения.

Може би Гисони е избягал от затвора.

Или е изпратил друг наемен убиец.

Или…

Човекът се обърна към нея.

— Джордан? — произнесе познат глас.

Глас, който не беше чувала от два месеца.

— Бо — прошепна, когато той пристъпи напред и застана под лампата на верандата.

Искаше й се да се приближи до него, ала краката й се подкосяваха — още не можеше да повярва на очите си. Имаше усещането, че като по чудо той се е пренесъл от мечтите й в реалността.

Изглеждаше още по-красив отколкото в спомените й — широкоплещест мъж с черна коса и зелени очи.

Ала когато Бо се приближи и уличните лампи осветиха лицето му, тя забеляза някаква промяна. Напрегнато се втренчи в него, питайки се какво отличава този мъж от предишния Бо Съмървил.

Внезапно прозря, че липсва нещо, което преди помрачаваше лицето му. Нямаше ги напрежението и тъгата, оставящи отпечатъка си върху правилните му черти. Изражението му вече не беше на човек, който непрекъснато е нащрек, защото вярва, че съдбата ще му поднесе поредното огорчение.

— Защо си тук? — прошепна Джордан. Струваше й се, че сънува. Страхуваше се, че ако протегне ръка да го докосне, силуетът му ще се стопи в мрака.

— Чакам те.

Тя безмълвно се втренчи в него, в главата й като пленени птици се блъскаха най-невероятни мисли. Едва събра сили да попита:

— Защо? Случило ли се е нещо?

— Да.

— Какво! — За миг сърцето й спря. Нима нещо лошо е сполетяло Спенсър? Но как е възможно Бо да разбере преди нея?

— Дойде ми умът в главата — промълви той, приближи се до нея и хвана ръцете й. — Ето какво се случи.

Като насън Джордан усети топлината на дланите му; сърцето й биеше толкова силно, че той сигурно чуваше ударите му.

— Не разбирам за какво говориш — прошепна. Искаше й се да повярва, че това се случва в действителност, но разумът й подсказваше друго.

— Така ли? Тогава ще ти го кажа направо — разбрах, че без теб животът ми е безсмислен.

Тя затаи дъх и стисна клепачи. Страхуваше се, че ако отвори очи ще разбере, че сънува.

— Дълги години водих безсмислено съществуване — продължи Бо, — но никога не съм се чувствал така самотен и нещастен като през последните два месеца. Не зная защо ми отне толкова време да разбера причината.

Джордан изпитателно го изгледа, питайки се дали да му повярва.

Той притисна устни до опакото на дланта й. Погледите им се срещнаха.

— Липсваше ми, Джордан.

— И ти на мен — едва чуто прошепна тя. — Едва ли някога ще разбереш колко ми липсваше.

Осъзна, че за пръв път разголва душата си пред мъж — след случилото се с Кевин се стараеше да се държи на разстояние от представителите на силния пол.

— Съжалявам за времето, през което упорито те отблъсквах, Джордан.

— Аз постъпвах по същия начин — бягах от теб, макар че копнеех да бъда в обятията ти.

— Повярвай, че исках да направя тъкмо обратното. Обаче си бях внушил, че постъпвам правилно. Казвах си, че знам защо изпитвам толкова силно привличане към теб и към Спенсър. Че вие сте само „заместители“ на съпругата и сина, които загубих…

— И аз си мислех същото — побърза да го прекъсне тя. — След като ми разказа за самолетната катастрофа, разбрах, че още не можеш да се примириш със смъртта на най-близките ти хора…

Тя се сепна, но внезапно осъзна, че не изпитва болка, когато говори на тази тема. А лицето на Бо не се изкриви от мъка, както винаги се случваше при споменаването на трагедията.

— Преживях труден период — тихо каза той. — Няма да се преструвам, че ми беше лесно… нито че съм напълно излекуван. Ала вече знам, че не съм в състояние да продължа напред без чужда помощ. Без твоята помощ, Джордан.

— Разбира се, че ще ти помогна — промълви тя, макар че разочарованието бе като остър нож, забит в сърцето й.

Ето какво било! Бо Съмървил изпитваше необходимост от приятелка, пред която да изплаче мъката си. „Каква глупачка съм! — каза си. — Изтълкувах погрешно думите му. Слава богу, че не се издадох, иначе щях да стана за смях.“

Тя сведе глава, за да избегне изпитателния му поглед.

Ала Бо нежно повдигна брадичката й, докато очите им се срещнаха.

— Изглежда, не ме разбра, Джордан — промълви. — Не искам от теб да ми бъдеш терапевт. Нито пък моя приятелка.

— Така ли?

— Да.

Джордан се втренчи в него. Помъчи се да отрече онова, което прочете в погледа му, но не успя. Беше изписано на лицето му.

Ала тя мечтаеше да чуе как Бо го изрича.

— Тогава какво искаш? — прошепна задавено.

— Да станеш моя съпруга.

Негова съпруга!

Сърцето й сякаш се превърна в лекокрила птица, която полетя във висините. Тя отчаяно се опитваше да обуздае чувствата си, да слезе на земята. Казваше си, че сигурно се е заблудила. Сигурно си е въобразила, че чува онова, за което мечтаеше с цялото си сърце…

— Обичам те, Джордан.

Дъхът й спря.

Той бе изрекъл съкровените слова.

Пред очите й всичко закръжи, съзнанието й беше като бяла празна стая. Думите й убягваха.

— Обичаш ли ме? — повтори невярващо.

Бо кимна:

— Да, и то много. Бог знае защо толкова дълго истината ми убягваше и те моля да ми простиш. Сигурно знаеш, че не съм от хората, които злоупотребяват с тези две думи.

— Зная… — прошепна Джордан и го погледна в очите. — И ти вярвам.

— Обичам те — повтори Бо; нещо го подтикваше да го казва отново и отново, сякаш да навакса за пропуснатото време.

А тя знаеше, че никога няма да й омръзне да го чува.

— И аз те обичам. С цялото си сърце — промълви.

Той се наведе и нежно я целуна. Дори в съзнанието й да се таеше сянка на съмнение, целувката му завинаги я прогони. Вече беше сигурна, че с него са създадени един за друг.

Бо вдигна глава, погледна я, двамата едновременно се усмихнаха.

— Толкова е хубаво — промърмори той. — С теб си принадлежим. Как не го разбрахме по-рано? Загубихме толкова време…

— Времето е пред нас — прекъсна го Джордан и прокара пръст по страната му.

— Имаш право. — Бо отново се наведе да я целуне. — Очаква ни дълъг и щастлив живот.

Епилог

През цялата нощ валя проливен дъжд, ала в единайсет часа в неделната утрин юнското слънце вече блестеше, а по светлосиньото небе не се виждаше нито едно облаче. Задухът, типичен за Вашингтон, днес не се чувстваше, полъхваше лек ветрец.

— Идеално време за сватбена церемония — заяви Джереми и си наля още една чаша кафе.

Джордан потръпна. Вече беше чувала тези думи.

Мислено се пренесе в спалнята си в къщата на родителите си.

* * *

Двете с Фийби стояха пред огледалото, през прозореца нахлуваха топлите лъчи на слънцето.

— Идеално време за сватбена церемония, Джордан! — възкликна приятелката й и застана зад нея, за да нагласи воала й. — Чувала ли си поговорката, която гласи: „Щастлива ще е булката, която се омъжва в слънчев ден“?

— А пък аз си мислех, че е добра поличба, ако в деня на сватбата вали дъжд — възрази Джордан.

— Глупости! Измислили са го, за да не съжаляват младоженките, когато времето е лошо — заяви Фийби и за последен път подръпна воала. — Готово. Много си красива.

* * *

— Много си красива, Джордан.

Тя примигна и се върна към действителността. Джереми усмихнато я наблюдаваше, в погледа му се четеше искрено възхищение.

— Благодаря. — Тя въздъхна и се обърна към огледалото, монтирано на вратата на дрешника.

Първата й мисъл беше, че изобщо не прилича на булка. Изглеждаше също както през всеки друг ден. Гримът й беше едва забележим, вместо с ластик косата й беше пристегната с дантелена диадема. Единствените й бижута бяха обици и огърлица от перли.

Но като се отдръпна и се огледа в цял ръст, си каза: „Приличам на младоженка“.

Наистина беше младоженка.

За втори път.

Ами ако и сега се случи нещо… непредвидено?

Тя прогони предателската мисъл и се огледа, като се обръщаше ту наляво, ту надясно.

Старинната рокля, изработена от бежова коприна, изобщо не приличаше на традиционна булчинска дреха. Беше семпла, но изключително елегантна. Стигаше едва до глезените, а отдолу надничаха обувки с фльонги, напомнящи на онези, които са носили дамите през двайсетте години на миналия век.

Накратко, по нищо не приличаше на булчинската рокля, която няколко години бе скрита в дрешника.

Но отпреди седмица вече не беше там. Джордан се запита дали някой я е взел от контейнера, където се оставяха дрехи за бедните… Всъщност изобщо не я беше грижа. Никога повече не искаше да я види.

Никога повече не искаше да си спомня за онзи сватбен ден.

Днес… днес всичко беше различно.

— Готова ли си? — попита Джереми, остави чашата си в умивалника и взе ключовете за колата.

— Разбира се — усмихна се тя. — Благодаря, че се съгласи да ми бъдеш „шофьор“.

— Иска ли питане? Нали сме приятели. Стига баща ти да не се обиди…

— Няма. Глупаво е да идва чак до Джорджтаун, след като хотелът, в който са отседнали с мама, се намира точно срещу църквата. За него ще остане честта да ме въведе в храма.

За втори път.

Проклятие! Защо споменът за травматичното преживяване така упорито я преследва?

Дали не е някаква поличба?

„Не! Дори не го и помисляй!“ — каза си.

— Всичко наред ли е? — попита Джереми и отвори външната врата.

— Да, да — промълви тя, като се опитваше гласът й да не трепери.

Като застана на прага, се огледа за последен път. Имаше странното усещане, че това вече не е нейният дом, въпреки че новите собственици — съпрузи, които бяха далечни родственици на госпожа Вилрой — щяха да се нанесат едва след две седмици. Но повечето от вещите й вече бяха опаковани и предадени за съхранение.

След като с Бо се върнеха от сватбеното пътешествие в Европа, тя щеше да влезе тук само за да вземе останалите си дрехи.

После щяха да заминат за Делауер, където щяха да прекарат лятото във вила на брега на океана. Избраха да почиват там, защото курортното селище се намираше достатъчно близо, ако на Бо се наложи от време на време да пътува до Вашингтон и обратно, въпреки че през това лято той възнамеряваше да работи предимно у дома.

Другата причина за избора им бе, че не искаха нищо да им напомня за травматичните преживявания, които се бяха случили точно преди година.

Единственото им желание бе да забравят и да се радват на любовта си.

А когато есента се върнеха във Вашингтон, там ги очакваше новата им триетажна къща, построена сред приказно красива хълмиста местност.

Разбира се, архитектурният проект беше на Бо, а докато го изработваше, той непрекъснато си представяше какво ще допадне на съпругата му. Кухнята беше обзаведена с най-съвременните уреди, които улесняват домакинята, предвидено беше и помещение за шиене — той знаеше мечтата на Джордан да изработва красиви предмети за дома, дори да ушие завесите. Парникът щеше да осигурява зеленчуци за пикантните ястия, приготвяни от нея, в градините бяха засадени най-красивите цветя.

Разбира се, имаше просторна стая за забавления, в която всяко дете щеше да се чувства на седмото небе. На стената на гаража беше монтиран обръч за игра на баскетбол. А детската площадка беше истинско произведение на изкуството — имаше люлки, катерушки, пързалки… Накратко, беше създадена за…

— Джордан? — Джереми докосна рамото й.

— Да тръгваме — усмихнато промълви тя и прекрачи прага.

Навън я посрещна яркото юнско слънце — времето беше идеално за сватбено тържество.

Ала докато пътуваха към църквата, отново я връхлетяха спомени за онзи ужасен ден преди четири години… Стори й се, че чува гласа на Фийби, която седеше до нея в лимузината и пееше: „Днес е твоят сватбен ден…“.

Мелодията отекваше в съзнанието й, докато Джереми шофираше по оживените улици на Джорджтаун. Тя категорично отказа, когато Бо предложи да изпрати лимузина. Не желаеше нищо да й напомня за миналото, нито пък сватбата да бъде пищна.

Вярно, че се омъжваше за човек, който беше сред най-богатите хора в страната, но не защото можеше да й предложи лукса и блясъка на висшето общество. Светската суета не я вълнуваше. Много по-важно беше, че е открила онова скъпоценно и неуловимо чувство, което се нарича „любов“.

Джереми оживено коментираше колко хубаво ще бъде празненството, че лично е надзиравал приготовленията, споделяше плановете си за разширяването на фирмата…

„Която сега е само негова“ — помисли си Джордан. Наскоро му беше продала своята половина и с изненада бе открила, че изобщо не съжалява.

Знаеше, че ще бъде заета с друго. Толкова заета, че, както закачливо подхвърли Бо, имаше опасност да не й остане време за него.

Тя замечтано се усмихна, а когато сложи длан на корема си, грамадният диамант на платинения й годежен пръстен проблесна.

Помисли си, че когато се върнат от Париж, сигурно ще й личи, че е бременна, и това повече няма да бъде съкровената тайна, която знаеха само двамата с Бо.

Очакваха я приятни задължения — да купи дрешки и креватче за бебето, да ушие завеси за детската стая, да избродира спалното бельо на мъничкото човече. Освен това с Бо ще трябва да помислят за името…

— Пристигнахме. — Джереми спря колата пред очарователната бяла черквица. Слезе и заобиколи, за да отвори вратата на Джордан.

Под сянката на вековните дървета стояха гостите, очакващи пристигането на младоженката. През отворената врата се виждаше пътеката от бяла коприна, по която щеше да мине булката. Бащата на Джордан, облечен с черен смокинг, чакаше да я въведе в църквата.

Изведнъж я обзе паника.

Всичко беше като преди.

Струваше й се, че ей сега Фийби, която седи до нея, ще каже: „Не се притеснявай. Всичко ще мине гладко, скъпа“.

Фийби я нямаше.

Но гласът й отекваше в съзнанието на Джордан.

Всичко ще мине гладко.

Приятелката й наистина беше до нея — усещаше го с цялото си същество. Най-вече със сърцето си…

Изведнъж осъзна, че Джереми е отворил вратата и й протяга ръка.

Като слезе, краката й се подкосиха.

„Успокой се — помисли си. — Няма причина да се притесняваш. Миналото е зад гърба ти и никога няма да се повтори. Сега е различно… сега там те очаква Бо.“

Забеляза, че гостите бързат да влязат в църквата. Джереми я целуна по страната, окуражително стисна ръката й, спусна воала й и ги последва.

Баща й пристъпи към нея.

— Много си красива, скъпа.

Тя само кимна — гърлото й беше пресъхнало, не беше в състояние да изрече нито дума.

Хвана го под ръка.

В църквата засвири орган.

Джордан се разтрепери и сведе глава, докато редом с баща си се изкачи по стъпалата и стъпи на бялата копринена пътека.

Музиката стихна.

За миг настъпи тишина.

Органистът засвири „Сватбен марш“ от Хендел.

Едва тогава, преди да пристъпи в църквата, Джордан се осмели да вдигне глава.

И видя Спенсър, който стоеше в другия край на пътеката. Когато погледите им се срещнаха, малчуганът широко се усмихна и й махна. Стори й се, че не изглежда на пет години, а много по-голям. Вероятно защото и той носеше смокинг, а косата му беше сресана на път. На ревера му беше прикрепена миниатюрна чаена роза.

Тя дълбоко си пое дъх и се огледа.

Видя нещо, което я накара да се вцепени.

Извърна очи, сетне отново впери поглед в младата жена на първия ред.

„Не може да бъде — помисли си. — Това е зрителна измама.“

Сторило й се беше, че Фийби, облечена като шаферка, й маха с ръка и окуражаващо й се усмихва.

Затвори очи и отново й се стори, че чува гласа й: „Всичко ще мине гладко“.

„Дано! — каза си. — Желая го с цялото си сърце.“

Напоследък в живота й бяха настъпили толкова много промени.

Сгоди се за Бо…

Продаде своя дял от фирмата…

А Кърт най-накрая се съгласи да й повери настойничеството.

— Зная, че това решение би допаднало на Фийби — заяви. — На Спенсър му е необходима майка. И баща. Братя и сестри.

„Е, като начало ще има само едно братче или сестриче“ — помисли си Джордан.

Отвори очи и отново затърси с поглед Бо.

Къде ли е?

Знаеше, че само ако го зърне…

Къде е?

Отново я обзе паника.

В този момент Андрея Макдъф, която седеше на втория ред, се наведе да каже нещо на жената до нея.

И тогава Джордан го видя.

Видя Бо.

Той напрегнато гледаше към вратата, като че ли търсеше някого.

Погледите им се срещнаха.

Той се усмихна.

Тя също.

В този момент разбра, че наистина всичко ще бъде наред.

А страхът, сковаващ душата й, изчезна.

— Младоженецът чака — прошепна баща й и стисна ръката й.

— Да — едва чуто промълви тя.

Под звуците на „Сватбения марш“ тръгна към любимия човек, тяхното момченце… и към бъдещето, изпълнено с прекрасни обещания.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.